350 
relativt med anledning av setans hämmande. Alldeles tydliga reduk- 
tionsföreteelser hos bladmossor äro slutligen sådana fenomen som 
rudimenlär ring liksom kleistokarpi och frånvaro av kolumella. 
De nyare åsikter angående bryolyternas fylogeni, som GOEBEL förfäk- 
tar, kunna i korthet sammanfattas så, alt inom såväl lever- som blad- 
mossor tydliga reduktionsserier äro förhanden. Tydligast äro dessa inom 
den förra ordningen, där den Leitgebska uppstigande Ricceia — Marchantia- 
serien rätteligen bör läsas i omvänd ordning, i det alt såväl Marchanlia 
som Anthoceros äro relativt primitiva släkten. Från det förra leder en 
tydlig regressiv serie ner (ill Riceia. Regressiv utveckling, om också ej 
fullt lika tydlig, kan även påvisas på talrika punkter inom bladmossor- 
nas ordning. 
Mossorna måste vidare anses vara en växtgrupp utan tydliga anknyt- 
ningspunkter vare sig nedåt till någon alggrupp — Coleochaete-teorien är 
ju från alla synpunkter absolut omöjlig — eller uppåt till någon pterido- 
fytgrupp. Om mossornas första uppkomst kunna vi således icke ens 
gissningsvis yttra oss. Deras upprinnelse är för oss höljd i ett full- 
komligt dunkel, vartill naturligtvis även frånvaron av säkra mossfossil 
än yvtterligare bidrager. 
Naturligen hava dessa GoEBELS åsikter icke undgålt invändningar och 
kritik. Så har SCHIFFNER i silt Översiktsarbete över den systemaltisk- 
fylogenetiska hepatikologien kriliskt granskat denna G:s »revolutionära> 
uppfattning. Enligt S. vore det något i växtriket absolut enastående, att 
en växtgrupp så i sin helhet skulle undergå en nästan allmän reduktion, 
som skulle träffa alla organen. Han menar vidare, alt den av ulveck- 
lingstanken postulerade progressiva utvecklingen enligt vår erfarenhet 
vore en slags allmän naturlag, från vilken det icke vore någon orsak att 
undantaga Marchantiales-serien. Denna sista invändning kan väl dock 
knappast tillmätas någon verklig betydelse, enär ju en högre utveckling 
mången gång just måste tänkas som en förenkling, och så alldeles ena- 
stående är väl något dylikt alls icke. Flera svampgrupper visa ju som 
helhet betraktade en tydlig reduktion, och man kan ju även hänvisa på 
gamofytgenerationens allmänna successiva reduktion inom serien arkego- 
niater — gymnospermer — angiospermer. Men i det förra fallet före- 
ligger ju förstås ett radikalt förändrat levnadssätt (parasit- eller sapro- 
fytliv) och i det senare fallet kompenseras ju gamofytens reduktion 
genom sporofytens allt högre utveckling i stället, vartill ju ingen direkt 
motsvarighet kan påvisas inom levermossgruppen. S. framhåller vidare, 
att med G:s antagande man först måste tänka sig, att levermossorna 
utvecklat sig progressivt till en Marchanlia's organisationshöjd, och först 
sen skulle regresser taga vid. Någon förklarlig grund till att denna 
progressiva utveckling så plötsligt och oförmedlat skulle ha slagit om i 
en regressiv, menar S., att GoEBEL icke förebragt. Detta är naturligtvis 
riktigt, men G. har ju å andra sidan icke heller menat sig ha löst alla 
utvecklingshistoriska gåtor, som kunna beröra marchantiacéerna. G. 
menar blott, att de nu levande typerna lättare kunna förklaras och för- 
stås som reduktionsbildningar än som molsalsen, och någon som helst 
mening om huru det för övrigt nog så högt organiserade släktet Marchantia 
