ddl 
en gång har uppstått, har ju GOoEBEL icke framlagt. Detta torde 
få anses som ett mera lönlöst problem alt grubbla över. Den typen 
får tillsvidare tagas som ett faktum. GOEBELS i många hänseenden så 
räckande uppslag får väl för övrigt mer tagas som en arbetshypotes, 
som det gäller alt vidare utforma, än som ett i alla detaljer färdigt och 
genomtänkt fylogenetiskt system. Såsom arbetshypotes är det emellertid 
att anse som det viktigaste uppslaget som på de senare åren framkom- 
mit på bryologiens område. 
Till sist bör även framhållas, alt de resultat, vartill GoEBEL nu kom- 
mit vid sin behandling av mossorna, även ha stor allmänbotanisk be- 
tydelse. Den Bowerska tanken, att sporofyten i allmänhet skulle ha 
utbildats successivt genom den gradvisa utvecklingen av en zygot, har 
spelat en stor roll i generationsväxlingsproblemets historia. Teorien har 
blivit mycket omstridd, och särskillt har den framstående engelske växtpale- 
ontologen ScorTTtT riktat en ingående kritik gentemot denna BOWwERS »anlti- 
tetiska» generationsväxlingsuppfattning. Scorr hyllar i stället den >»homo- 
loga» teorien, som ser i gamofyt och sporofyt tvenne från början morfolo- 
giskt likvärdiga generationer, vilka emellertid inom vissa växtgrupper av 
okända anledningar utvecklats högst olika. Böra nu levermossorna rätteli- 
gen uppfaltas så som GOoEBEL ser saken — och tungt vägande skäl ha ju 
anförts därför då faller också ett av de bästa stöden bort för BOWERS 
antitetiska interpolationsteori, som just kräver en Riccia-artad urtyp som 
utgångspunkt. Man kan icke heller förneka, alt vad man numera känner 
om algernas generationsväxling icke mycket talar för BOWERS teori men 
däremot desto mera för ScoTt'trs. Jag har i annat sammanhang (SVEDE- 
LIUS, Zytol.-entw. Studien uber Secinaia. — N. Acta R. Soc. Sc. Upsal., 1915 
och Naturwiss. Wochenschrift, N. F. Bd. XV, 1916) uppvisat, att inom 
floridéserien en ny generations uppkomst lältare låter sig förklaras genom 
reduktionsdelningens förskjutning, varigenom i ett slag uppstår en ny 
»generation>, en sporofyt, morfologiskt — men icke cytologiskt — homolog 
med en förut befintlig gamofyt. Enligt denna teori bleve det alltså ett 
ursprungligare stadium, när gamo- och sporofyt i en generationsväxling 
äro morfologiskt lika, än när de äro olika. Såsom generationsväxlings- 
frågan historiskt utvecklat sig, har emellertid det sekundära och härledda 
blivit uppfattat som ursprungligt och »typiskt>. HOFMEISTER grundlade ju 
vår botaniska generationsväxlingsuppfattning på vad han fann hos mossor, 
pteridofyter, gymnospermer och angiospermer, och det var då ganska 
förklarligt, att man till en början kom till en uppfattning, som betrak- 
tade de bägge leden i en generationsväxling såsom nödvändigtvis ägande 
en fundamental morfologisk olikhet sinsemellan. Mången har ju också 
velat se »antitesen» ligga just i detta. Det är ju också synnerligen 
betecknande, att när fallet Dictyota först blev klarlagt, så väckte det ett 
så kolossalt uppseende, att här gamofyt och sporofyt vore alldeles lika. 
Detta föreföll egendomligt, och att förklara detta märkliga faktum blev 
då ett problem. Nu är den vetenskapliga frågeställningen en helt annan. 
Att gamofyt och sporofyt äro lika synes oss numera mera naturligt och 
ursprungligt, och i stället skall den vetenskapliga frågan besvaras: huru 
kommer det sig, alt inom så stora växtgrupper generationerna blivit så 
