356 
dock ej. För flertalet av de moderna »synekologerna» bestämmes asso- 
ciationen av de i densamma ingående arterna; enligt SAMUELSSON kunna 
till samma association hörande bestånd i hög grad avvika från varandra. 
Hans definition lämnar oss därför i sticket, när det gäller att avgöra, 
vart ett »bestånd» skall föras; på sin höjd kan man ha en subjektiv 
mening därom. Att förf. utgående från dylika svagt och osäkert grun- 
dade begrepp ej kunnat komma till den »översiktlighet och klarhet», 
varom han ordar, är av det sagda lätt förståeligt. Beträffande växtsam- 
hällenas indelning anser förf., att den vanligen brukade indelningsgrunden, 
vegetationen själv, endast lämnar mer eller mindre konstlade grupperingar; 
en naturlig indelning kan först uppnås, när växtsamhällenas ekologi blivit 
mera känd. Med andra ord, en indelning efter ståndorten är den mest 
önskvärda. I vad mån denna indelning skulle vara »naturligare» än den 
förra, motiveras dock ej. 
I följande kapitel beskrivas de närmast fjällen liggande barrskogarnas 
vegetation. Tallen är inom området vida ymnigare än granen. De för- 
härskande tallskogarna äro de lavrika, och i undervegetationen spelar 
ljungen den största rollen; dessutom förekomma Empetrum, blåbär och 
Betula nana. Andra tallskogar äro de mossrika samt de örtrika, vilka 
förf. synes böjd att antaga som relikter av en skogstyp, som tidigare 
haft stor ntbredning;-. försumpade tallskogar förekomma jämförelsevis 
rikligt vid myrarnas transgressionsområden. Av granskogarna är den 
blåbärsrika mossgranskogen viktigast. Ängsgranskogarna upptaga endast 
mindre arealer; förf. urskiljer bland dem tre associationer, ormbunksrika, 
ört- och gräsrika samt hjortronrika granskogar. I synnerhet av den 
ört- och gräsrika lämnar förf. ingående beskrivningar och artlistor. Av 
större betydelse äro de försumpade granskogarna, vilka stå de hjortron- 
rika nära. Av blandskogar omtalas såväl tall-granskogar som tall-björk- 
och gran-björkskogar, av vilka de sistnämnda äro särskilt vanliga i barr: 
skogsregionens övre del. 
Områdets skogsgränser har förf. ägnat ett flertal sidor, och den teo- 
retiska behandlingen av dessa torde vara arbetets vetenskapliga tyngd- 
punkt. Beträffande barrskogsgränsen påpekas, att granen vanligen går 
högre än tallen, vilket sammanhänger med den förras något mindre 
värmekrav under sommaren. Den >»klimatiska barrskogsgränsen» vill 
förf. förlägga, »där typiskt trädformiga, under goda fröår kottebärande 
barrträd under för trakten normala ståndortsförhållanden upphöra». På 
ett flertal ställen, där tallen bildar barrskogsgräns, äro de översta träden 
i skogsregionen tallar, under det att björk endast förekommer i buskform. 
På dessa ställen anser förf. björkskogen vara nedpressad genom markens 
torrhet och starka vindar. I sammanhang härmed föreslås termen fjäll 
att gälla för sådana berg, vilkas toppar höja sig över barrskogsgränsen, 
som i första hand bör vara betingad av temperaturen. Denna omvär- 
dering av begreppet fjäll synes referenten synnerligen olämplig; bättre 
är väl att som hittills skilja mellan subalpina (= björkbevuxna) berg och 
fjäll, d. v. s. sådana, som höja sig över (björk-)skogsgränsen. Några siffror 
över barrskogsgränsens höjd meddelas icke, då förf. enligt uppgift endast 
i förbigående sysslat med densamma. Björkskogsgränsen däremot är 
föremål för en mera ingående diskussion. 
