37 



till våra leror, men alldeles undvika urbergsmoranernas och torv- 

 markernas olii^olrofa vatten. Dock tyckas de flesta av de avsedda 

 arterna vara tydligare bundna till de kalkrika lerorna. De flesta 

 äro liksom N. sagitlifolia i Norge inskränkta till Östlandet, tydligen 

 enär vatten av gynnsam typ endast här ha större utbredning. In- 

 vandringshistoriska orsaker äro uppenbarligen av vida mindre ])e- 

 tydelse. 



Sagiltaria natans förefaller att ställa nägot högre fordringar på 

 vattnets närings-, särskilt dess kalkbalt än 5. sagillifolia. Härför 

 tala främst den förras frånvaro frän stora delar av Väster- och 

 Österbotten, samt dess stora östfinländska utbredningsområde, som 

 norr om Bottniska Viken står i förbindelse med de norrbottniska fynd- 

 orterna (jfr (ig. 2). För att rätt förstå innebörden härav böra främst 

 två omständigheter observeras. Den ena är den stora överensstäm- 

 melsen i l)erörda hänseende med åtskilliga andra vattenväxter, vil- 

 kas från söder mera sammanhängande utbredningsområde i Sverige 

 slutar ungefär i den trakt — några litet sydligare — där de bägge 

 sydligaste fyndorterna för Sagitlaria natans äro belägna, men som 

 sedan återkomma vid Bottniska Vikens nordända eller något norr 

 därom. Sådana äro t. ex. Butomus iimhellatiis, CeratophijUum de- 

 mersiim, Myriophijllnm nerticillaliun, Potamogeton lucens och zosteri- 

 folius, Stratiotes aloides och Tijpha lalifolia.^ Och flera av dessa ha 

 inom Finland sin huvudutbredning just i östra delen med förbin- 

 delse åt svenska sidan över norra delen. Förklaringen till nu av- 

 sedda förhållanden måste till mycket stor del ligga i den omstän- 

 digheten, att inom nämnda område vissa eutrofa sjötyper förekomma 

 vida allmännare än inom andra delar av Finland och norra Sverige. 

 Och detta i sin ordning måste sammanhänga därmed, att alla dessa 

 finländska skiffrar av olika åldrar, som pläga betecknas såsom lado- 

 giska, boltniska, kaleviska, jatuliska osv., väsentligen ligga inom 

 samma områden (jfr kartan N:o 3 i »Atlas öfver Finland», 1910). 

 De äro på sina ställen ganska rika på kalk och naturligtvis även 

 relativt lättvittrade. 



Av ovanstående torde framgå, att de flesta egendomligheterna 

 inom vSag^tV/aria-arternas nordiska utbredningsområden väsent- 

 ligen kunna återföras på ännu alltjämt existerande ekologiska för- 



' Märkligt är, att även Elodcn canadcnsis med hänsjn till sin svenska utbred- 

 ning nära ansluter sig till denna artgrupp (jfr S. Birgeu i Vet.-Akad:8 Ark. f. Bot., 

 9: 7, 1910). 



