120 



liga och östliga växter, särskilt element ur hans Allai-llora, vitt skilda från 

 det samnianhängt.ndc utbredningsområdet. Deras ekologi har behandlats 

 av .1. Ekikson, men frånsett några bidrag hos Samuelsson äro de till 

 sin utvccklingshistoriska växtgeografi ännu outredda. Man har stor an- 

 ledning att misstänka dem som relikter frän den jjostglaciala värmetiden, 

 ocli för min del är jag på grunder, vilka här skulle vara för långt att 

 utreda, mest böjd alt anse dem som närmast konstituerade under den 

 subboreala perioden och deras underlag till en stor omfattning som 

 subboreala dyner. Härmed må vara liur som helst, för botanisten och 



\ 



^•vk\5: 



v 



-•it- 





'V^i- ;i 



E. Hultén foto 17 juni 1919. 



Fig. 18. Diantlnis arenarius på sandfält vid VitemöUa. 



naturvännen är det elt stort intresse att få dem representativt bevarade 

 till eftervärlden. — Huvudparten av de skånska sandbildningarna ha 

 odlats med skog, och detta måste i vissa fall anses som en kullurvinst, 

 ehuru man ingalunda över hela linjen kan påvisa ett i förhållande till 

 arbete och kostnader tillfredsställande ekonomiskt resultat (jfr Norlind 

 1913. Man skulle, medan ännu tid är, vilja ha ett riktigt ordentligt 

 parti av naturtypen i fråga, om ej fullständigt skyddat, så dock ute- 

 slutet från kultivering, t. ex. en sammanhängande sträcka av sandstrand, 

 dyn och sandfält på 0,5—1 kilometer i längd och 100 meter i bredd. Det 

 sakkunniga val, som naturligtvis bör föregå en sådan avsättning, skulle 

 säkerligen komma att dröja just vid den sträcka, där nu Svensk Bota- 

 nisk Förenings Excursio scanica secunda fick sin minnesvärda slut- 

 punkt. 



