102 



tillsammans med Xajas teniiissima på 0,3 — O, c m djupt vatten, och 

 i Sauoneshje på en stenig lerstrand. 



Detta torde kunna sammanfattas sålunda, att Najas fle.vilis trives 

 på tämligen grunt vatten i mindre sjöar, helst i skyddade vikar 

 eller åtminstone på för strömdrag skyddade ställen, men där den 

 icke behöver trängas med beskuggande växter sådana som vass, 

 säv, näckrosor eller Potamogeton-arter med flytblad. I de fall, där 

 man kan bilda sig en uppfattning om förhållandena vid den tid 

 arten levat på de platser, där den anträffats fossil, tala iakttagel- 

 serna för, att den även fordom föredragit växtplatser av ovan an- 

 tydd beskaffenhet. (Jfr t. ex. Sundelix, 28, sid. 145.) Av särskilt 

 intresse är Hedervikslokalen, dit växten med all sannolikhet inkom- 

 mit först efter den postglaciala klimatförsämringens inträdande. 

 Denna sjö var grund och stadd i stark igenväxning. Möjligen befann 

 den sig i myxophycéstadiet, vilket enligt C. Wesenberg-Lund (30) är 

 det varmaste i en sjös utveckling, beroende på att den under detta 

 stadium oerhört stora mängden av i vattnet svävande partiklar gör, 

 att detta förmår både absorbera och kvarhålla värmet bättre än 

 klart vatten. Detta kunde förklara, att Najas flexilis trots den in- 

 träffade klimatförsämringen fann trevnad i Hederviken, till dess alt 

 den slutligen efter sjösänkningarna och den därav orsakade igen- 

 växningen med Nuphar, Potamogeton, Phragmites och Scirpus gick 

 under i konkurrensen^ med dessa växter (jfr Sernander, 27).^ 



Grunda sjöar med rik vegetation av vattenväxter äro som bekant 

 omtyckta tillhåll för alla slags vattenfåglar. Det synes mig, att 

 man av Najas flexilis ovan antydda förekomstsätt hade starka skäl 

 antaga, att dess spridning försiggår med hjälp av vattenfåglar. Om 

 man jämför den här meddelade kartan över Najas flexilis' utbred- 

 ning i Fennoskandia med G. De Geers (6) naturhistoriska kartor 

 över den baltiska dalen, framträder tydligt, huru Najas flexilis' ut- 

 bredningsområde påtagligt sammanfaller med de områden, där flytt- 

 fåglarnas huvudsträck framgå, nämligen svenska väst- och ost- 

 kusterna, mellansvenska sjöområdet, bottniska vikens ostkust och 

 fmska vikens nordkust. För flyttfåglarna är kustlinjen det från 

 stor höjd lätt synliga ögonmärke, som bestämmer huvudsträckets 

 läge. Med vattenfåglar som förmedlare vid spridningen av Najas 



^ I detta sammanbaDg må påpekas, att Najas marina, som torde ha tämligen 

 likartade biologiska fordringar som lY. Jiexilis, mycket ofta anträffas fossil i de 

 skånska mossarnas s. k. levertorv, vilken i de flesta fall torde vara just en myxo- 

 phycégyttja. 



