164 



alba, Phragmiles coiniuuiiis, Piliilaria globiilifera, Pohjgoniiin hydro- 

 piper, Potamogeton-arier, Rannncnlus flammula, Scirpus lacust ris och 

 Sparganiiim-arler spridas genom småvadare (9, sid. 12G), och på 

 sid. 127 sammanfattar han sina erfarenheter sålunda: >Man kan 

 trj^ggt påstå, att alla smärre vadare äro av vikt för spridningen av 

 vatten-, myr-, strand- och hafsstrandväxter både på kortare och längre 

 avstånd.» Vidare (8, sid. 106 — 107) säger han: »En fröspridning 

 av betydelse, och som därtill stundom kan försiggå även över myc- 

 ket långa avstånd, förmedlas genom en hel rad vadare och sim- 

 fåglar. Dessa fåglar sprida huvudsakligen hårdskaliga och smärre 

 frukter, tillhörande arter, som växa i vatten och på fuktiga ställen.» 

 Vidare framhåller han i samma avhandling, att de långväga trans- 

 porterna äga rum huvudsakligen under höststräcket, men även 

 under vårsträcket. Sålunda förmodar han, att en del i Skan- 

 dinavien sällsynta och sporadiskt uppträdande växter blivit av 

 vattenfåglar hitförda över Östersjön, respektive Nordsjön från långt 

 i söder, respektive sydväst belägna trakter. Så skulle förhållandet 

 vara med Potamogeton densiis, Ranunculus ophioglossifolius m. fl. i 

 nämnda avhandling omtalade växter. 



Dr. Heintze, med vilken jag konfererat om Nq/a.s-arternas sprid- 

 ningsfråga, och som godhetsfullt lovat ägna särskild uppmärksam- 

 het åt eventuella Najas-ivöa i fågelmagar, har meddelat mig föl- 

 jande: »Fastän mina undersökningar över simfåglarnas och vadar- 

 nas betydelse för fröspridningen ännu ej äro avslutade, vågar jag 

 dock påstå, att de nord- och mellaneuropeiska .Vq/as-arternas spri- 

 dare äro alt söka bland följande fåglar: gräsand {Anas hoschas), 

 knipa (C/a/jgfuZa glaucion), sångsvan [Cygnus musiciis), knölsvan {Cygnus 

 olor), sothöna [Fulica atra), grönfotad sumphöna (Ga/Zz/Jw/a chioropiis).» 



Det synes sålunda av det ovan anförda mycket troligt, att Najas, 

 där sådan finnes, fortares av vattenfåglar och sprides genom dem. 

 Att Najas-ivöna. tack vare sitt hårda skal oskadade kunna uppe- 

 hålla sig i fåglarnas kräva eller t. o. m. passera matsmältnings- 

 kanalen torde på grund av iakttagelserna rörande andra växtfrön 

 vara ganska säkert. Till frågan om A^ayas-arternas spridnings- 

 biologi hoppas jag få återkomma i samband med publicerandet av 

 en undersökning över den i många avseenden intressanta Najas 

 marina' s postglaciala historia, varmed jag sedan några år varit 

 sysselsatt. 



Återstår att söka en förklaring till Najas fiexilis utpräglat hastiga 

 tillbakagång i Fennoskandia efter den boreala tidens slut. Det 



