180 



som äro tagna i den humushaltiga sanden, där pollenet alltså gan- 

 ska lätt torde förstöras, böra dock ej tagas hänsyn till vid jäm- 

 förelsen. Påpekas bör, att olikheterna till stor del bero på, att 

 proven härifrån äro för glest tagna. 



Av betydelse för konnektionen äro björk-, tall- och grankurvor- 

 nas förhållande till varandra. I båda diagrammen försvinner gran- 

 kurvan strax under björk- och tallkurvornas skärningspunkt. Dessa 

 nivåer torde vara ungefär synkrona, ett antagande, som även be- 

 kräftas av de andra kurvornas förlopp i närheten härav. Gemen- 

 samt för båda diagrammen är, att hasselkurvan strax under gran- 

 kurvans ulkilande utvisar ett markerat maximum. Strax över den 

 sandhalliga zonen sjunker hasselkurvan åter. Denna omständighet 

 gör det sannolikt, att ifrågavarande zoner äro ekvivalenta. Ett stöd 

 härför är även, att eken på ungefär samma nivå tilltager i frekvens, 

 så att dess kurva kommer att gå över lindens, medan samtidigt 

 almkurvan sjunker. 



Frågan, var den subatlantiska tidens början skall förläggas i dessa 

 båda lagerserier, torde knappast kunna med säkerhet avgöras ännu. 

 Den genom torvens huminositet utmärkta stratigrafiska skillnaden 

 kan i detta fall ej motsvara gränshorisonten. Detta framgår tyd- 

 ligt av grankurvans förlopp, som visar, att den översta högförmult- 

 nade torven utgör den transgredierande högmossens randparti. För 

 att närmare bestämma nivån för klimatomslaget fordras tätare prov. 

 Emellertid visa ek-, lind- och almkurvorna, att partiet 5 — 3 är av 

 subboreal ålder. Flera av kurvorna och särskilt björk- och tall- 

 kurvorna göra det sannolikt, att den subatlantiska tidens början bör 

 förläggas strax under de sistnämndas skärningspunkt. Ett stöd för 

 denna åsikt utgör ju även diagrammet från Röde mosse (fig. 5). 



För att bestämma, från vilken lid proven strax över sandnivåerna 

 förskriva sig, det vill säga, när sandflykten i huvudsak upphörde 

 inom Svensbrofältet, erfordras pollenanalys av en lagerserie i en 

 närbelägen mosse med en tydligt och skarpt utbildad gränshorisont. 

 Prov från en dylik slår emellertid för närvarande ej till mitt för- 

 fogande. Pollenflororna i proven från den åsyftade nivån antyda 

 dock, att sandflyklen upphörde tämligen tidigt i subboreal tid eller 

 möjligen redan i senatlantisk tid, det vill säga tidigast strax efter 

 postglaciala landsänkningens maximum. 



Det ligger ju ganska nära till hands att tänka sig, att flygsands- 

 fältens överväxning sammanhängde med klimatomslaget. På grund 

 av ovanstående resultat kan detta tydligen icke ha varit fallet här. 



