195 



landen måste man vid sludiel av dessa frågor beakta det inflytande, 

 som en kalkförekomst alltid kan utöva på vegetationen hos primärt 

 kalkfattig mark inom närmare eller längre avstånd från ifråga- 

 varande kalkförekomst. I den svenska litteraturen över hithörande 

 frågor saknas ingalunda uttalanden härom. Så hade exempelvis 

 RiNCiiLS och TiHKHC. blickeu öppen för betydelsen av det från kalk- 

 haltiga bergarter nedsipprande vattnet. Skärman framhåller vid dis- 

 kussionen av växtgeografiska frågor karbonalhaltiga bergarters in- 

 verkan på grundvatten och markbildning. Även Hesselman, Tamm 

 och förf. (H)17) pointera betydelsen av den i vatten lösta kalkens 

 inverkan på markbildning och vegetation nedanför kalkförekomster. 

 Av utländska författare må här blott nämnas Cajander, som sökt 

 förklaringen till kalkväxters förekomst på kalkfattiga sediment i de 

 översvämning;ir, som inom vissa eurasiatiska flodområden tillföra 

 nämnda sediment kalk. Mången gång synas dock botanisterna ha 

 tagit allt för liten hänsyn till dylikt inflytande, varom en del för- 

 fattares tillämjniing av begreppen »kalkslet», »kieselstet», »bodenvag» 

 etc. bär tydligt vittnesbörd. 



En annan omständighet, vars förbiseende ävenledes och i hög 

 grad är ägnat att hålla frågan om kalkens betydelse svävande, är 

 markbildningens samband med »fallförnans» beskaflenhet (om fall- 

 förna se Sernander 1918). Så kunna vissa träd, t. ex. lind, tack 

 vare sitt rotsystem ur starkt utspädda valtenlösningar i sina blad 

 koncentrera mineralsalter, som efter sitt avfall påverka humus 

 bildningen i »gynnsam» riktning, och som sålunda sekundärt kunna 

 ge trivsel åt annars utpräglade »kalkväxter» (jfr t. ex. Halden 1917, 

 sid. 147). 



Då nu vårt lands glaciala bildningar av skäl, som ovan nämnts 

 i allmänhet föga ägna sig för detaljstudier över kalkens inverkan 

 på växtligheten, så ges i stället utmärkta naturliga försöksfält inom 

 de delar av vårt land, som i likhet med större delen av det norr- 

 ländska kustlandet äro rika på postglaciala skalbankar, medan 

 berggrund, morän och leror o. s. v. äro j^tterst kalkfattiga. Väst- 

 kustens glaciala och postglaciala skalbankar äro däremot ur denna 

 synj)unkt mindre lämpliga studieobjekt, då lerorna å västkusten i 

 stor utsträckning äro kalkhaltiga. De ha likväl uppmärksammats 

 av botanister, t. ex. Lange och Magnusson. 



Förf. har tidigare (1917) fäst uppmärksamheten på det inflytande, 

 som de norrländska skalbankarna utöva på såväl vegetation som 

 flora, och särskilt framhållit betydelsen av skalbankarnas strängt 



