198 



nan benämning, skalgruslokaler eller skalgrusbackar, torde där- 

 för vara fullt berättigad. 



De vegelalionstyper, som i norra Hälsinglands kusttrakter ute- 

 slutande åtfölja skalbankarna, äro lövängar (av norrländsk typ, utan 

 ädla lövträd) med deras varianter, såsom hassellundar (t. ex. Smälsk 

 i Tuna s:n), örtrika granskogar och barrblandskogar samt vissa 

 t3^per bland kärren. Med undantag av de sistnämnda, som intaga 

 sänkorna i terrängen, förekomma alltså nämnda växtsamhällen en- 

 dast å skalgrusbackar. 



Bland fanerogamer, som å skalgrusbackar nå sin nordgräns — 

 resp. nordostgräns — i Sverige, må här t. v. endast nämnas tre: 

 Viola mirahilis (vid Hökmarksberget i Lövånger, Västerbotten; lo- 

 kalen meddelad av lektor O. Holm och av mig närmare undersökt 

 år 1919), Spiraea filipendala^ (vid Njutångers prästgård i Hälsingland; 

 lokalen vid Hasta, nära Hudiksvall, torde ha varit tillfällig och 

 växten är numera sannolikt utgången; ej omtalad av Westerlund, 

 som gjort talrika växtfynd å Hasta ängar, vilka sannolikt påverkas 

 av skalbanken vid Håstaberget) samt, såsom nedan närmare skall 

 visas, Sorhiis suecica vid Östanå inom Njutångers s:n, Hälsingland. 



Om nämnda arters förhållande till kalk må här ett par uttalan- 

 den av andra forskare anföras. Sålunda går Viola mirahilis i norra 

 Värmland företrädesvis eller uteslutande på de kalkrika hyperitbergen 

 enl. RiNGius (Bot. Not.). Inom området mellan Vita Havet, Ladoga 

 och Onega är arten enligt Cajander »etwas kalkhold». — Spiraea 

 filipendula växer i västra Nyland nästan endast på kalkrik mark 

 (Cajander); inom norra delen av sitt norska utbredningsområde före- 

 trädesvis eller uteslutande på silurformationen (Blytt); »kalkhold» 

 enligt F. Hermann. Artens nordgräns i Sverige visar en viss över- 

 ensstämmelse med gränsen för Sorbiis suecica, varom mera å sid. 206. 



Vidare förekommer inom norra Hälsinglands Lz7or/na-område ett 

 stort antal växter enbart i samband med skalbankarna. Bland 

 kärlväxterna gäller detta: 



Anemone hepalica. (1 Dalarne tydligt och klart kalkbunden enl. 

 Gunnar Andersson och Selim Birger. — Karakteristisk för 

 Värmlands hyperitberg. »Ziemlich indifferent» enl. Cajander).^ 



^ Nomenklaturen är i allmänhet i överensstämmelse med Krok och Almquists flora. 

 2 Inom kartområdet, fig. 1, anträffad å två lokaler, Idenor (S om Hudiksvall) samt 

 Tuna (O om Smälsk) utan observerat samband med skalgrus. Kan bero på ofull- 

 ständig undersökning. Westerlund kände blåsippan endast från 2 lokaler i Hu- 

 diksvallstrakten, nämligen Tunaberget (å fig. 1 NNW om den lilla sjön vid Hu- 



