204 



Alltså förekomma vid Öslanå 27 enligt Andersson och Birger 

 sydskandinaviska arter, vartill kommer Sorbus siiecica, sålunda sam- 

 manlagt 28. Av dessa äro emellertid inom norra Hälsingland ej 

 mindre än 11, nämligen Betala verriicosa, Anemone nemorosa, 

 Arenaria trineruia, Dactijlis glomerata, Fragaria vesca, Hypericiim 

 (juadrangiiliim, Orobiis tuberosiis, Pteris aquilina, Trifoliiim medium, 

 Veronica chamaedrys och Viola riviniana i kustsocknarna tämligen 

 allmänna även på icke särskilt gynnade lokaler, medan fem arter, 

 Campamila persicifolia, Carex digitala, Centaurea jacea, Habenaria 

 bifolia och Vida sepium i detta avseende intaga en mer intermediär 

 ställning. Av de återstående 12 sydskandinaviska förekomma Gera- 

 nium robertianum och Silene rupestris här och där i sydberg utan 

 skalbankar, den förra någon gång även på stenblock i skuggad 

 skogsmark. 



De övriga 10 arterna Lonicera xylosteum, Sorbus suecica, Viburnum 

 opulus, Anemone hepatica, Briza media (?), Convallaria polygonalam, 

 Orobus vernus, Primula officinalis, Vicia silvatica, Viola mirabilis 

 samt sannolikt även Actaea spicata och Habenaria conopea, sålunda 

 sammanlagt 12 arter, torde för sin förekomst vid Östanå vara be- 

 roende av den kalk, som skalbanken innehåller (jfr sid. 198 — 200). 



Vegetationen å denna skalgrusbacke är av en yppighet, som san- 

 nolikt endast å Storön i Bergsjö torde ha sitt motstycke i norra 

 Hälsingland. Anemone hepatica, Orobus vernus, Viola mirabilis och 

 Vicia silvatica fmnas i stor ymnighet; den senare sågs av fil. mag. 

 D. Åkerblom stundom klättra ända till 2 m högt. Viburnum opulus 

 nådde enligt Åkerblom ända till 6 ä 7 m:s höjd, särskilt vid berg- 

 roten. Av Briza media fann jag ända till 80 cm höga strån. 



Det största växtgeografiska intresset knyter sig onekligen till oxel- 

 förekomsten. Sammanlagt 10 exemplar av växlande storlek anträf- 

 fades, flertalet inom den aspblandade barrblandskogen. Det största 

 individet, uppmätt av mag. Åkerblom, var vid rothalsen 85 cm och 

 1 m över marken 58 cm i omkrets. Toppen, som var skadad, nådde 

 ungefär 13 m över markytan. Ett annat exemplar, avbildat å fig. 4, 

 delade sig vid marken i 3 större och 10 mindre buskstammar; den 

 grövsta hade vid 1 m:s höjd en omkrets av 37 cm. Åtminstone år 

 1919 torde ej hos något exemplar någon blomning ha ägt rum. 



Oxeln förekommer i Sverige å lövängar, i lundar samt i skogar 

 på klipprik mark, vanligen enstaka eller i fåtaliga individ tillsam- 

 mans. Oxelns uppträdande vid Östanå förefaller vara fullt typiskt 

 för arten. Så intimt äro dessa främlingar här inblandade i den öv- 



