209 



ISSO) är oxeln ilerestädes odlad, medan nian däremot i Västerbot- 

 ten endast undantagsvis, t. ex. i Umeä, trallar på planterad oxel 

 (enl. benäget meddelande av lektor O. Holm). Från Norrbollen 

 uppger X. .1. Andkksson, all oxeln odlas upp till Piteå. 



Till dessa uppgifter om nu levande oxel må slutligen fogas, vad 

 man känner om oxelns tidigare uppträdande i Norrland. Inom 

 Medelpads kustland linns elt litet område å Alnö, där kalkrik ne- 

 (elinsyenil anstår. Här har inom Slolpås by, där lagerformigt upp- 

 trädande kalksten förekommer, Gunnar Andersson i en myr Dam- 

 jalan anträlTat ett fossilt frö, med största sannolikhet tillhörande 

 svensk oxel. Gran synes ha saknats i det lorvlager, vari fröet fanns. 

 Myren överlagrar f. ö. en skalbank, som möjligen också inverkat 

 på sammansällningen av ovanliggande gyltje- och torvlager. Ne- 

 felinsyenilens betydelse för Alnöns växtlighet har framhållits av 

 Grkvillius. 



Oxeln är enligt Wahlgren elt med avseende på kalk tämligen 

 fordrande träd. 



Oxelns nuvarande utbredning visar tydligt, alt arten vid sin nord- 

 gräns — såväl på Åland som i all synnerhet i Uppland, Gästrik- 

 land och Hälsingland — uppträder bunden vid starkt kalkpåverkad 

 mark. Delsamma gäller ovan omtalade fossilfynd, som dessutom 

 antyder, all oxeln tidigare — sannolikt före granens invandring — 

 haft en vidsträcktare spridning mot norr än i våra dagar. 



Ännu en gång må vi återvända till frågan om oxelns förekomst 

 vid Östanå. Genom kvartärgeologiska undersökningar är känt, alt 

 granen, vars invandring blev av ödesdigert inflytande för de ädla 

 lövträden, började uppträda i närheten av Östanå ungefär vid den 

 lid, då havsstranden låg 31 m högre än nu. Till härskarställning 

 hade granen dock på denna trakt icke nått, ens när landet höjt sig 

 ytterligare 4 ä 5 m (Halden 1917). Nu ligger övre delen av ras- 

 marken vid Östanå c:a 40 m ö. h. Den har alltså kunnat koloni- 

 seras lång tid, säkerligen mer än 500 år före granens invandring. 

 Ingenting är naturligare, än all oxeln, som i sin utbredning visar 

 sa tydlig förkärlek för den baltiska kusten, tidigt inkommit på 

 iienna trakt, där fossilfynd av ek, alm, lönn, lind och hassel vittna 

 om lövängsvegelationens forna nordliga utbredning. 



Sammanfatta vi det ovan sagda, finna vi, att oxeln vid Östanå 

 förekommer i elt tiotal olikåldriga exemplar i naturligt, för arten 



Svensk Jiotanigk TUUkrifl 1920. \^ 



