233 



Vegetalionsförhållandena i de av oss besökta trakterna hava 

 skildrats av Th. C. E. Fries i hans arbete »Botanische Unter- 

 suchungen im nördlichsten Schweden» (Akad. Avh., Uppsala 1913), 

 och vi hava därför ingen anledning att inga därpå; den tid vi 

 ägnat området tillät ej heller några specialundersökningar. Kn del 

 förhållanden äro emellertid av den art, att de förtjäna ett omnäm- 

 nande, då de avgjort avvika från vad som är vanligt i åtminstone 

 de llesta övriga svenska fjälltrakter. 



I det stora lavhedsområde, som sträcker sig från Vuoskåive ni)p 

 till Rostojaure, och där Betala n«na-hedar sannolikt täcka den allra 

 största arealen, är det påfallande, att Lazala paroi/Iora, vilken i 

 övriga fjällområden är en ängsväxt, ingår i hedarna och icke blott 

 i de mossrika utan även i torra lavmarker, där den gör ett syn- 

 nerligen främmande intryck. Kn annan art, som såväl i fråga om 

 uppträdande som frekvens är anmärkningsvärd, är Vahlodea atro- 

 purparea, som torde vara en av de allmännaste fjällväxterna inom 

 området. Den förekommer icke blott i videsnåren utan även i de 

 mossrika hedarna och saknas ej heller i lavhedar; dessutom är 

 den synnerligen karakteristisk för vissa snölägepåverkade gräshedar. 

 Särskilt kunde detta iakttagas inom Karesuando socken. — Norr 

 om Rostojaure är rikedomen på »polygonmaik> och blockmark 

 påfallande, även på låga nivåer (700 — 800 m). På rutmarken 

 spela den lavrika Phyllodoce-heden samt Andromeda tetragona en 

 stor roll. 



Av intresse var att följa Horans och vegetationens förändringar i 

 samband med berggrundens beskalfenhet. Inom den av oss be- 

 sökta delen av Jukkasjärvi socken utgöres berggrunden av kalk- 

 fattiga urbergarler; detsamma är förhållandet i Karesuando socken 

 åtminstone upp till Rostojaure. Norr om denna sjö börja skilfrar 

 uppträda; de äro emellertid föga kalkrika hårdskilTrar, och dessa 

 torde dominera i norra delen av Karesuando. Endast vid Kilpis- 

 järvi samt kring Peltsa-Moskon tuoddar-massivet uppträda mjukare, 

 kalkrika skiffrar. 



Som redan av Tengwall (Uber die Bedeutung des Kälkes fiir 

 die Verbreitung einiger schwedischen Ilochgebirgspflanzen. — Sv. 

 Bot. Tidskr., Bd. 10, 1916) påpekats, äger den svenska fjälKloran 

 ett arlpar, av vilket den ena arten, Cai\:x saxaiilis, endast före- 

 kommer inom kalkområden, den andra, Carex rotundata, synes 

 vara utesluten från kalkrika trakter. Bägge dessa hade vi tillfälle 

 alt iakttaga, och med avseende på deras fördelning annoterades 



