335 



likt.» Scntellaria hastaefolia har sin egentliga förekomst i de epili- 

 torala strandängarna. Veronica lomjifoUa har, frånsett sin antropo- 

 chora utbredning, på Upplandshalvön en så tydlig koncentration 

 till de epilitorala strandängarna med Tanacetiiiu, Veronica Chamae- 

 dnjs etc. (jfr t. ex. Romeli., sid. 18.S — 14()), att rätt goda skäl tyckas 

 föreligga att tolka även den som en eventuell maritim relikt. 

 Kmellertid är förutsättningen härför, att epilitoralens V. longifolia 

 v. maritima endast är en modilikation av inlandsformen. 



Vi kunna med ett ord tala om, att vid Skensta källa och Sunden, 

 sålunda djupt inne i landet, iinnas ännu i dag fragment av växt- 

 samhällen, vilka en gång konstituerades vid stranden av havet, då 

 detta nådde hitupp. 



Vid vilken tidpunkt räckte havet hit, närmast till Skensta källa, 

 och hurudana voro då naturförhållandena? 



Att havet var /.//oz-ina-havet behöver ingen särskild utredning, 

 rtgår man från de siffror, vilka satts för dess maximiulbredning i 

 trakten (Munthe har 70 m), får man 30% av L. G. Vid denna nivå 

 stod det torra och varma klimatet under den postglaciala värme- 

 lidens slutdel, den subboreala perioden, i sin typiska utbildning. 

 Tager man hänsyn lill de närbelägna, vid omkring 50 — 40 % av L. G. 

 belägna boplatserna från gånggriftstiden och till de SO om Skensta 

 liggande talrika minnesmärkena från den äldre bronsåldern, som 

 ligga på en nivå av just 34 — 21 ?^ (J. Eriksson, sid. 87), kan täm- 

 ligen säkert fastställas, att havet under den äldre bronsåldern nådde 

 upp till Marstallarna, och alt Skenslareliklerna sålunda äro från 

 denna tid. Med .Mo.ntelii absoluta lidsbestämningar blir deras 

 ålder omkring 3,500 år. 



Som nämnt slå Skenslareliklerna ej ensamma i Upplandsfloran. 

 De övriga äro emellertid avsevärt yngre. Särskilt gäller detta de 

 namnkunniga förekomsterna på Uppsala Kungsäng, vilka som strax 

 skall visas, troligen äro från järnåldern och subatlantisk tid. 



Men finnas ej några andra havsstrandsrelikler från just den 

 subboreala perioden? Som sådana kan man på grund av deras 

 läge inom den subboreala höjningszonen tolka de nyss behandlade 

 förekomsterna av Alopeciiriis ventricosns, Scntellaria hastaefolia och 

 Veronica longifolia, den sistnämnda dock med tvekan, samt de före- 

 komster av den för epilitoralen karakteristiska Lecanora cartilaginea, 

 jag beskrivit från hälleflintklipporna N om Uppsala (Sehxam:)Er 

 1912, sid. 816—827). 



Strängt taget borde man som ett led i den här framställda relikt- 



