336 



teorien fordra subfossila fynd av de som relikter upptagna växt- 

 arterna från de resp. avsnitten i det uppländska Litorina-hsivets 

 bildningar. Sådana äro ännu icke gjorda, ehuru det torde vara 

 mycket troligt, att t. ex. frukter av Scirpiis Tabernaemonlani och 

 Trl(/Iochin maritimum komma att anträffas. Det bör också påpekas, 

 att vi känna fynd av havsfanerogamer ej långt från Marstallarna 

 och just från subboreal tid. Själv har jag funnit Zostera marina 

 (Sernander 1888) i Litorina-lera vid Enköping, och Gunnar Anders- 

 son i en gyttjehaltig lera vid Göksbo »lemningar af Riippia, Zani- 

 chellia, Potamogeton jmf. pectinatiis, mycket rikligt med Najas marina 

 och enstaka Ceratophijllum demersiun» (Nathorst, sid. 585). 



Att vid Skensla källa leta efter subboreala marina fossil tycks 

 emellertid icke löna sig. Åtminstone där jag grävde, gick ishavs- 

 leran direkt upp till det tunna, dyartade muUagret. Litorina-ha\et 

 (liksom /l/?cf//«s-sjön) hade sålunda ej här avsatt någon lera. Detta 

 är för övrigt utslag av ett generellt fenomen, som är synnerligen 

 beaktansvärt. Så vilt mina undersökningar räcka, har jag på 

 Upplandshalvön ofta funnit, att de leravlagringar, som falla på 

 det subboreala höjningsskedet av LzVor/na-tiden, äro mycket obetyd- 

 liga, tydligen sammanhängande därmed, att de floder och åar, som 

 försågo havet med lerslam, under stora delar av året endast förde 

 ringa vattenmängder, då de ej rent av sinade. 



Med klimatomstörtningen och den subatlaniiska periodens flödande 

 vatten mottog emellertid Östersjön ånyo massor av lermalerial. Om 

 vi fästa oss vid de vikar, som i det här behandlade området, 

 mellersta Uppland, gå upp från Mälaren, möta också 9 — 11 m ö. h. 

 vid 10 — 15 % av L. G., d. v. s. klimatomstörtningsnivån, mäktiga marina 

 postglaciala leror, som fortsätta ner till Mälarens yta, medan ovan 

 nivån ifråga upp till åtminstone 50 % av L. G. det huvudsakligen 

 är ishavslera, som ligger i dagytan. Denna omkastning kan t. ex. 

 iakttagas i Fyrisbäckenet N och O om Uppsala, liågaån vid Flogsta, 

 Knivstadalgången vid Knivsta station, Märstaslätten nedanför Oden- 

 sala kyrka o. s. v. 



Det antages som självklart, att flertalet av inlandets halofyter 

 slår på mark, vars grundvatten innehåller ett överskott av salter, 

 närmast koksalt, kvarlämnade av det tillbakavikande havet. På 

 Uppsala Kungsäng har man i brunnarna funnit en ganska hög halt 

 av koksalt och även jod. Almén säger (Kartbladet Uppsala, sid. 54) 

 om några brunnar i den bebyggda delen av Kungsängen: »Några 

 brunnsvatten innehålla mer salter, än som stundom fmnas i Bott- 



