uloin en annan omständighet. Då Mälaren under något skede av 

 järnåldern avsnördes från det baltiska havet som en sötvattenssjö, 

 kom dess vattenyta att vid nedskärningen genom avloppströsklarna 

 hålla jämna steg med landels höjning. Den äldsta Mälaren, Lögaren, 

 kom sålunda alt S om Uppsala stå minst 3 m högre än nu. De 

 nuvarande lokalerna för Glaiix (ej sedd under sista mansåldern), 

 Triglochin maritinuim och Alopecunis ventricosus lågo sålunda under 

 sött vatten och äro sekundära nervandringar från äkta havsrelikter, 

 som det baltiska havet hade kvarlämnat på högre nivåer, från 

 vilka de nu försvunnit. 



Sedan Marslallarna och Skensta källa isolerats ur det tillhaka- 

 ryckande havet och konstituerat sig som sänka sidvallsängar med 

 ett maritimt reliktinslag, följde en mycket lång tid utan några för- 

 ändringar. Al och vide torde ha trängt ut på de minst sänka 

 delarna, men troligtvis har såväl bronsålderns som järnålderns 

 betning och slätter hållit tlem tillbaka som associationsbildare. 

 Och säkerligen har aldrig ens under subboreal tid området kring 

 Skensta källa blivit så torrt, att träd eller buskar kunnat inkomma. 



I senare hälften av förra århundradet inträder den stora för- 

 ändringen. Tisbyån reglerades, och de ofantliga ängsvidderna 

 genomdrogos av kanaler och diken. I denna stund äro de ur- 

 åldriga naturängarna förvandlade till åker och vall. Endast på 

 den lägsta punkten kring Skensta källa befinner sig ännu en liten 

 rektangel i huvudsak kvar i naturtillståndet. 



Följande förändringar ha dock inträtt i vegetationens samman- 

 sättning. 



Sidvallsängen har mot kanterna förvandlats till hårdvall med 

 åtskilliga nyinvandrade mesofyter. Aira caespitosa utbreder sig inåt. 

 Trilicnm repens bildar ymnig ett 15 m^ stort bestånd i rektangelns 

 ena hörn. I de uppländska naturängarnas konstitution ingår detta 

 gräs blott som ett accessoriskt element. Däremot intränger det ej 

 sällan invid dikena, särskilt på uppkastad jord. P^tt av de diken, 

 som begränsa rektangeln, har medfört just en sådan invasion. 



Alopecunis pratensis är nu ett framträdande element i Aira caespitosa- 

 Eqiiisetnm jD«/Hs/re-associalionen. Den växer huvudsakligen utmed 

 landsvägsdiket, där den på ett par meter brett bälte var riklig, iläckvis 

 ymnig. Den hade bildat en hybrid med A. ventricosus, som uppträdde i 

 flera täta tuvor, antagligen stadda i utbredning. Det är ingalunda, med 

 hänsyn bl a. till att denna hybrid ej anmärkts förr än vid mitt besök 

 1919, omöjligt, alt vi i Alopecurus pratensis ha att göra med en ung 



