22 THEODOR FRØLICH. M.-N. Kl. 
Det fremgaar heraf, at der ved diabetes foreligger to grunde til at 
finde store mængder ammoniak i urinen, for det første tilstedeværelsen 
af B-oxysmørsyre, der er et af de mange udtryk for det pathologiske 
stofskifte ved diabetes mellitus, og for det andet den fysiologiske for- 
øgelse, der er betinget i den rigelige anvendelse af animalsk (sur) næring. 
Ved denne sidste øges som nævnt den absolute mængde ammoniak, 
medens derimod forholdet mellem totalkvælstof og ammoniakkvælstof 
forbliver omtrent det samme (Gumlich). 
Totalkvælstof Naar man derfor i en længere periode undersøger saavel total- som 
og Ammo- 
niakkvælstof, 
ammoniakkvælstoffet, vil man af de fundne værdier kunne drage nogen- 
lunde sikre slutninger angaaende betydningen af de store ammoniak- 
mængder, om saadanne forefindes. 
Hos vor patient kan man adskille 3 perioder i forholdet mellem 
disse to kvælstofværdier. 
Med undtagelse af den første dag, hvor ammoniakudskillelsen er 
temmelig betydelig, sandsynligvis betinget i patientens tidligere, væsentlig 
animalske næring, er værdierne i den første tid vistnok noget høie, men 
dog indenfor grænsen af de værdier, man maa vente ved en saa egge- 
hvidrig kost. Specielt ligger forholdet mellem total- og ammoniak- 
kvælstoffet meget nær det normale. 
Samtidig med, at reduktionen af kulhydraterne bliver mere betydelig, 
begynder ammoniakmængden at stige og naar meget snart (17—18 II) 
den største værdi — 3.6 gr. ammoniakkvælstof, svarende til 4.37 gr. 
ammoniak — under hele forsøget. 
Da man i urinens ammoniakmængde har et maal for udskillelsen af 
B-oxysmørsyre, acetedikesyre og aceton, de forbindelser, der ligger tilgrund 
for den stofskifteanomali, der af Maunyn er kaldt acidose, maa de her 
fundne ammoniakværdier tyde paa, at denne tilstand nu er under ud- 
vikling; men da forholdet til totalkvælstoffet ikke ligger høiere end 14.490, 
har acidosen endnu ikke naaet nogen hoi grad. v. Noorden) angiver, 
at 10—15—20 9 tyder paa faren for en truende koma. 
Under den fortsatte reduktion af kulhydraterne stiger imidlertid am- 
moniakens relative værdi end yderligere og naar (23—24 II) 26.27 % 
samtidig med, at kulhydraterne saagodtsom helt er fjernet fra kosten. 
Tager man i betragtning, at det normale forhold er 3, saa er 
dette en svær forøgelse, der af mange vilde ansees som en absolut in- 
dikation for enten atter at give kulhydrater af frygt for den strenge 
1 y, Noorden; L.c. S. 92. 
