1903. No. I. STUD. OVER DIABETES MELLITUS I BARNEALDEREN. 23 
diæts betydning for udviklingen af et koma eller at instituere alkali- 
behandling for ved alkalier at neutralisere virkningen af de tilstede- 
værende syreforbindelser. Som regel bør man ikke gaa over til streng 
diæt under disse forhold uden at indlede alkalibehandling, hvilket her 
dog ikke blev gjort, da ammoniaken allerede næste dag begyndte at af- 
tage i mængde, og patientens alméntilstand var udmerket god med til- 
tagende vægt. 
Under den fortsatte strenge diæt indtræder saaledes det merkelige 
forhold, at ammoniakmængden synker for endelig den næstsidste dag 
saavel absolut som relativt at ligge indenfor grænsen af det fysiologiske. 
Hvordan den pludselige stigning sidste dag skal forklares, er det 
vanskeligt at udtale sig om, men alle undersøgelser paa dette omraade 
(Hallervorden, Stadelmann o. fl.) gaar ud paa, at der altid finder sted 
variationer i ammoniakmængderne, hvortil der ikke kan paavises nogen 
sikker aarsag. 
Da ammoniakudskillelsens størrelse som nævnt er et temmelig sik- Ammoniak- 
kert udtryk for den tilstedeværende acidose, kan man af ovenstaaende""=nsden som 
undersøgelser drage den slutning, at patienten har udskilt betydelige ;cidosen. 
mængder f-oxysmørsyre, acetedikesyre og aceton, hvorfor ogsaa den 
stærke jernkloridreaktion og acetonreaktion taler. Naar man paa den 
anden side betænker, at disse stoffes optræden i organismen og udskil- 
lelse gjennem urinen i høi grad er afhængig af en streng diæt (cfr- 
senere), saa er det ikke uden en vis interesse, at ammoniakudskillelsen 
og som følge deraf ogsaa acidosen hos denne patient aftager under 
overgangen til streng diæt. Den sandsynligste aarsag til dette merkelige 
forhold maa vel være, at patientens organisme, samtidig som dens 
evne til at omsætte kulhydrater er bleven bedre, ogsaa i det hele taget 
raader over et stofskifte, der mere og mere nærmer sig til det fysiolo- 
giske, og saaledes formaar at omsætte de dannede syreprodukter iste- 
denfor blot at neutralisere dem ved hjælp af sin ammoniak og øvrige 
alkaliforbindelser. Ogsaa denne omstændighéd er et godt holdepunkt i 
prognostisk henseende, da man neppe ved en diabetes af den svære form 
vil kunne faa se et saadant forløb af ammoniakudskillelsen. 
Det er imidlertid ikke blot ammoniakudskillelsen, der her berettigede Ammoniak- 
os til at stille en foreløbig god prognose, men ogsaa forløbet af jern- "ængden og 
kloridreaktionen var i saa henseende af megen betydning, idet denne es 
aftog i intensitet for tilsidst at blive svag. Denne parallelisme mellem 
ammoniakudskillelsen og jernkloridreaktionen er et smukt eksempel paa 
denne sidstes værdi som en klinisk god methode, 
