1903. No. 1. STUD. OVER DIABETES MELLITUS I BARNEALDEREN. 41 
oxyderes; deres optræden hos diabetikere skulde da skyldes enten en 
oxydationsforstyrrelse eller en kvalitativ forandring af stofskiftet ved 
denne sygdom, betinget i et pathologisk forløb af samme; disse pro- 
dukter skulde saa udskilles, fordi deres oxydation er forhindret. Han 
paaviste med sikkerhed fuldstændig kvælstofligevægt ved rigelig udskil- 
lelse af B-oxysmorsyre, acetedikesyre og aceton. 
I 1895 offentliggjorde Hirschfeld! mere udførlig de undersøgelser, 
der laa til grund for hans tidligere meddelelser, og heraf fremgaar det 
med absolut tydelighed, hvordan kulhydraterne maa tillægges den over- 
veiende betydning ligeoverfor spørgsmaalet om acetonuriens optræden. 
Han udtaler?: »nicht in Folge des Hungers und des Zerfalls an Körper- 
eiweiss, sondern nur in Folge des Fehlens der Kohlehydrate bei der 
Ernåhrung erfolgt die Bildung von Aceton« Om den pathologiske 
acetonuri udtaler han?: »kun hos diabetikere med den svære form fore- 
kommer en pathologisk acetonuri, pathologisk i den forstand, at den hos 
sunde individer under de samme omstændigheder ikke optreder«. 
En noget anden retning tog imidlertid opfatningen af dette spørgs- 
maal, da Geelmuyden* i 1897 fremsatte den anskuelse, at disse stoffe 
ikke behøvede at være simple spaltningsprodukter af de i organismen 
tilstedeværende modersubstanser, men muligens kunde skylde synthetiske 
processer sin opstaaen. Han fandt, at acetonmængden i urinen tiltog 
betydelig ved hunger, ren fedtnæring eller blandet eggehvide-fedtnæring 
med meget fedt, hvorfor omsætning af fedt i legemet synes at være den 
væsentligste aarsag til acetonuri; ligesaa synes acetonurien ved hunger 
at tyde paa, at omsætning af legemsfedt og næringsfedt i denne hen- 
seende forholder sig ens. Med hensyn til kulhydraternes rolle kom han 
til de samme resultater som Hirschfeld, at de var istand til at under- 
trykke acetonurien, naar de gaves indtil en vis mængde (ca. 150 gr. 
hos sunde). 
Paa grund af de forholdsvis gode og sikre methoder, man har til 
paavisning og bestemmelse af acetonet, er man saaledes naaet temmelig 
langt i retning af at erkjende dets forhold i organismen; herunder er 
man imidlertid tillige kommen til klarhed over, at acetonet saavel hos 
sunde som diabetikere staar i intim forbindelse med acetedikesyre og 
1 Hirschfeld: Beobachtungen über die Acetonurie und das Coma diabeticum, Zeit- 
schrift für klinische Medicin. 1895. Bd. 28. S. 176 og 1897. Bd. 31. S. 212, 
2 Hirschfeld: Bd. 28. S. 199. 
3 Hirschfeld: Bd. 31. S. 277. 
4 Geelmuyden: Ueber Aceton als Stoffwechselprodukt, Zeitschrift für physiologische 
Chemie. 1897. Bd. 23. S. 431, 
