1903. No. 1. STUD. OVER DIABETES MELLITUS I BARNEALDEREN. 43 
den konstante forekomst af syren i svære tilfælde af diabetes og ser i 
den trods store natrondoser sure urin et udtryk for de betydelige 
mængder f-oxysmorsyre, der kan udskilles under koma. Ogsaa udenfor 
koma bevirker natron en forøgelse af syren i urinen, samtidig som am- 
moniaken aftager. Ogsaa acetonudskillelsen tiltager under brug af natron, 
et udtryk for, at aceton i urinen er præformeret som acetedikesyre, der 
ligesom 8-oxysmørsyren bliver delagtig i natronets »ausschwemmende« 
virkning. 
Med hensyn til syrens dannelse fastholder han fremdeles sin me- 
ning om en synthetisk opstaaen fra de høiere fedtsyrer. 
Som allerede nævnt forelaa der ikke længer nogen tvil om, at pa- 
tienten nu led af den svære form af diabetes med tegn paa en begyn- 
dende acidose. 
I den anledning fandt jeg det paakrævet at anstille en længere 
forsøgsrække med daglige undersøgelser af de herhen hørende forhold. 
Der blev derfor foretaget kvantitative bestemmelser af ammoniakmængden 
og acetonet hver dag, medens der til bedømmelse af acetedikesyrens 
mængde gjordes Gerhardts reaktion. B-oxysmorsyren undersøgtes ved 
at polarisere den udgjærede urin; saafremt der da findes en tydelig drei- 
ning til venstre, vil dette tale i retning af, at der findes B-oxysmorsyre, 
særlig hvis det samtidig kan lykkes at fremstille «-krotonsyre ved de- 
stillation med svovlsyre; en svag venstredreining kan nemlig foraarsages 
af kreatinin, urinsyre, parrede glykuronsyrer 0. m. Enkelte dage sammen- 
lignedes ogsaa resultatet af polarisationen af den ugjærede urin med 
den titrimetrisk bestemte sukkerprocent, da en differens mellem disse 
to værdier ogsaa kan benyttes til at paavise tilstedeværende B-oxy- 
smørsyre. 
Som det af tabel no. V vil fremgaa, viser der sig allerede de første 
dage en betydelig acetonuri, der ligger langt over det normale; dette 
er for en del betinget i den fedtrige og kulhydratfattige kost, der 
imidlertid hos et friskt menneske neppe vilde lede til en saa betydelig 
acetonuri (0.2—0.36 gr. p. d.). Den væsentligste aarsag til acetonurien 
hos denne patient maa derfor være at søge i organismens mangelfulde 
evne til at omsætte kulhydrater, hvilket ogsaa med tydelighed fremgaar 
af forholdet mellem de nydte kulhydrater og glykosurien, idet patienten 
udskiller meget mere sukker end svarende til kulhydraterne i kosten. I 
prognostisk henseende kunde denne acetonuri synes noksaa kjedelig, saa- 
fremt man ikke i de øvrige undersøgelser havde holdepunkter for, at 
der endnu ikke forelaa nogen faretruende acidose. Herfor taler nemlig 
Acetonuriens 
forhold ved 
overgangen til 
den svære 
form. 
