46 THEODOR FRØLICH. M.-N. KI. 
den omstændighed, at jernkloridreaktionen holder sig svag, hvorfor der 
ikke kan foregaa nogen rigelig acetedikesyreudskillelse; endvidere er 
det ved fem polarimetriske bestemmelser ikke muligt at paavise B-oxy- 
smørsyre. I overensstemmelse hermed findes heller ingen forøgelse af 
ammoniaken, hverken absolut eller relativt; denne omstændighed taler 
imod, at der foreligger nogen fare for en syreforgiftning, da ammoniak- 
mængden er den bedste indikator for de tilstedeværende syrerl, 
En betydelig acetonuri uden samtidig stor udskillelse af acetedike- 
syre (negativ Gerhardts reaktion) og p-oxysmorsyre er vistnok ingen 
hyppig forekomst ved diabetes; stor acetedikesyreudskillelse uden sam- 
tidig 6-oxysmorsyreudskillelse er allerede paavist af Münzer og Strasser?, 
saa man maa antage, at disse stoffes optræden i urinen kan arte sig 
forskjellig, selv om de i kemisk henseende er nøie forbundne. 
Acetonurien Denne betydelige acetonuri uden tilsvarende forøgelse af de øvrige 
afhængig af 
kostens fedt- ; å ; 
mængde, Væsentlig rolle, særlig de store fedtmængder, der ifølge Geelmuyden 
acetonlegemer og ammoniaken lod formode, at diæten her spillede en 
udøver en stor indflydelse paa den acetonuri, der kan fremkaldes hos 
ikke diabetikere. 
For at undersøge dette forhold øgedes fedtet %/4 til over 300 gr., 
hvilket havde tilfølge, at acetonurien steg fra 0.331 gr. til 0.431 gr. for 
end yderligere at tiltage, da kulhydraterne den følgende dag reduceredes 
fra ca. 40 gr. til ca. 13 gr. Under den fortsatte brug af denne diæt, 
dog med noget mindre fedtmængder, steg acetonurien til 0.702 gr. 
(23—4/1), men faldt igjen ned til 0.469 gr. (1415/14), da fedtmængden 
den dag reduceredes til ca. 176 gr. 
Det fremgaar heraf, at acetonurien ogsaa i et gravt tilfælde af dia- 
betes i væsentlig grad synes at være afhængig af fedtet i kosten, selv 
om den primært er betinget i den mangelfulde kulhydratomsætning. 
Samtidig med denne forøgelse af acetonurien indtræder der en 
betydelig acetedikesyreudskillelse, der giver sig udslag i en stærk jern- 
kloridreaktion; denne følger i sit forløb acetonurien forsaavidt, som den 
ogsaa 19/4 viser en brat nedgang. 
Samme parallelisme viser ogsaa ammoniakudskillelsen. 
Da man har ment, at en væsentlig del af acetonet er præformeret 
som acetedikesyre i urinen, ligger denne parallelisme, som ogsaa er 
paavist af andre, meget nær, idet den i virkeligheden skyldes acetedike- 
syren, der i sin egenskab af syre har indflydelse paa ammoniaken. 
1 Magnus-Levy: L, c. Bd. 42. S. 198 og 199. 
? Münzer und Strasser: Untersuchungen über die Bedeutung der Acetessigsäure für den 
Diab. mellit. Archiv f, exp. Path. und Pharm, 1893. Bd. 32. S. 372. 
