Tarmens for- 
hold. 
50 THEODOR FRØLICH. 
M.-N. Kl. 
mængder kulhydrater og svære fedtmængder frembyder en ret betydelig 
glykosuri. 
Foruden disse eiendommelige forhold ved glykosurien er der imid- 
lertid ogsaa andre omstændigheder, der i denne periode tiltrækker sig 
opmerksomheden. Gjennemgaaende faar man indtryk af, at patientens 
tarmtraktus har begyndt at lide, sandsynligvis som følge af den ensidige 
diæt, der hos de fleste diabetikere tilslut vil volde vanskeligheder. Af- 
føringen er meget vekslende, som regel træg og nødvendiggjør derfor 
brugen af karlsbadervand. At tarmresorptionen er daarlig, synes ogsaa 
værdierne for totalkvælstoffet at tyde paa, idet disse veksler betydelig 
fra dag til dag og i det hele taget holder sig lave, hvilket dog ogsaa 
delvis kan være betinget i, at de rigelige fedtmængder sparer eggehviden. 
Vægten viser fremdeles stærke svingninger, men holder sig dog 
nogenlunde paa samme høide; ved sidste veining er vægten endog 0.6 
kg. høiere end ved første. 
Ved gjentagne undersøgelser af urinen findes ikke albuminuri. 
Patientens udseende har forandret sig, idet han er bleven bleg og 
gusten med tør hud og et slapt ansigtsudtryk. Den begyndende afmag- 
ring viser sig særlig paa kroppen og underekstremiteterne, hvis musku- 
latur er slap. 
Resultatet af denne periodes undersøgelser sammenholdt med patien- 
tens almentilstand bliver derfor, at det fremdeles gaar nedover, og at 
udsigterne for et terminalt koma stedse bliver større. 
Patient I. R. A. Tidsrummet 185—%7 1900. 
Paa grund af resultaterne af de sidst gjennemgaaede undersøgelser 
havde jeg fundet det paakrævet at instituere alkalibehandlingen til 
stadigt brug. 
Alkalibehand- Da de fleste patienter kun ugjerne nyder saa vidt store doser natron 
lingen. 
pr. dag, bør man i det længste vente med anvendelsen deraf, Saalænge 
der ikke forelaa en sikkert paaviselig acidose gjennem et længere tids- 
rum, fandt jeg ingen grund til at forordne natron kun af hensyn til en 
stærk jernkloridreaktion. Da derimod acidosen i foregaaende periode 
udviklede sig til et permanent symptom, der traadte frem fuldt paa siden 
af glykosurien, og da acetonurien mere og mere gik over til at blive 
pathologisk, idet den som følge af den daarlige assimilationsevne ikke 
lod sig paavirke af kulhydrater, troede jeg, at tiden var inde for en 
stadig brug af natron. 
Hensigten med natronbehandlingen maa være at faa tilført patienten 
et alkaliforraad, tilstrækkelig til at binde de dannede syrer og derved 
