Sektion, 
Resumé. 
66 THEODOR FRØLICH, M-N. Kl. 
Sygdommens og acidosens forløb i hele dette tidsrum viser sig 
saaledes for en væsentlig del afhængig af alkalibehandlingen. Saalænge 
organismen har tilstrækkelig alkali til at mætte syrerne, udskilles disse, 
men naar alkaliforraadet slipper op, forhindres udskillelsen, og syrevirk- 
ningen gjør sig gjældende (Magnus-Levy). 
Disse undersøgelser er forsaavidt theoretisk af ikke liden interesse; 
noget anderledes stiller forholdet sig imidlertid, naar man ser hen til 
den praktiske nytte af alkalibehandlingen under disse forhold. Havde 
man gjort patienten nogen tjeneste ved at tilføre ham alkalier i doser 
op til 100—200 gram? Dette maa absolut besvares benægtende. 
Vi har nemlig seet, hvordan sygdommen nu havde naaet saa vidt, 
at alméntilstanden var elendig, afmagringen excessiv, glykosurien omtrent 
upaavirkelig for enhver diæt og acidosen som følge deraf overordentlig 
stor, Endvidere har vi seet, at den stadige brug af natron var patienten 
ubehagelig (kardialgiske smerter). | 
Under saadanne omstændigheder synes det lidet rimeligt at gjøre 
noget forsøg paa at tilføre patienten per os, subkutant og per rectum 
ca. 200 gr. bic. natr., forat han kanske under meget besvær skal kunne 
leve endnu nogle uger. Længere kan det nemlig ved et tilfælde som 
dette ikke være muligt at holde patienten i live, dertil er acidosen 
for stor. 
nyet alkalibehandling, da komaet begyndte. Dette forløb som et typisk 
koma diabeticum. 
Ved partiel sekizon fandtes pankreas af almindelig størrelse, konsi- 
stens og vægt. Nyrerne viste nogen fedtdegeneration. Lungerne var 
overalt luftholdige, ingen antydning til tuberkulose. Hjertet var slapt. 
Ventrikelen var stor, dilateret. I leveren nogen fedtdegeneration. 
Mikroskopisk frembød pankreas fuldstændig normale forhold (dr. 
P. Bull). 
Efter at have fulgt patienten i to aar faar man det indtryk, at syg- 
dommen er et typisk tilfælde af den »rene form« af diabetes mellitus 
hos et barn. Sektionen bestyrker dette. 
Ved en saavidt muligt rationel behandling opnaar han at leve i to 
aar fra sygdommens begyndelse, i hvilken tid han, bortseet fra de sidste 
uger, befinder sig gjennemgaaende vel. Efter forløbet af et aar faar han 
en let pneumoni, der ledsages af et begyndende koma; dette gaar til- 
bage under natronbehandling. Henimod slutten trues han i længere tid 
af et koma, der imidlertid først bryder ud, efterat natronbehandlingen 
var seponeret, 
Af disse grunde gjordes derfor heller intet forsøg i retning af for- 
u 
