1903. No. 1. STUD. OVER DIABETES MELLITUS I BARNEALDEREN. 75 
senere var forholdet vekslende, indtil urinen blev sukkerfri, fra hvilken 
tid diuresen var størst om natten. 
Foruden denne forskjel i diuresen mellem dag og nat viste ogsaa 
sukkerprocenten og den absolute sukkermængde saadanne svingninger, 
idet der paa et døgn kunde være en differens af over 200 mellem 
dag og nat. 
Denne ujevne sukkerudskillelse viser nødvendigheden af altid at be- 
stemme sukkeret i den samlede døgnmængde og ikke, som saa ofte 
sker, i en tilfældig urinprøve fra en enkelt vandladning. 
Diuresen og glykosurien følger hverandre ogsaa hos denne patient 
med stor overensstemmelse. 
Allerede fra første dag viser der sig hos denne patient en stor am- De kvælstof- 
= Å . holdige urin- 
moniakmængde; hun frembyder med andre ord lige fra indkomsten tegn etc 
paa en betydelig acidose. a 
Disse store ammoniakværdier er delvis betinget i den »sure« diæt, Totalkvælstof 
hvilket fremgaar af forholdet mellem total- og ammoniakkvælstoffet, idet og ammoniak- 
det sidste trods de store absolute værdier endnu kun udgjør 14 % af det > 
forste; dette forhold er nogenlunde konstant hele den forste tid, baade 
absolut og relativt. 
Under indskrænkningen af kulhydraterne sker der imidlertid en for- 
andring heri, idet de absolute værdier fremdeles holder sig paa omtrent 
den samme høide, medens derimod ammoniakkvælstoffet stiger jevnt i 
forhold til totalkvælstoffet og udgjør 2/7 25 Yo af dette. 
Denne paatagelige forandring i det indbyrdes forhold mellem disse 
to sammen med de absolute ammoniakmængder var aarsag i, at pa- 
tienten fra 22/7 fik 5 gr. bic. natr. p. d. 
Dette havde tilfølge en betydelig nedgang i ammoniakmængden, 
ligesom urinens reaktion meget snart blev neutral. Denne hurtige virk- 
ning af en saa liden natrondose talte imod, at der forelaa nogen stor 
syreproduktion. 
Ogsaa i Gerhardts reaktion havde vi et holdepunkt herfor, zdet 
denne aftog i intensitet trods den strenge diæt og alkalibehandlingen. 
Vi har tidligere havt anledning til at iagttage denne sidstes virkninger 
ligeoverfor udskillelsen af acetonlegemerne, hvorfor jernkloridreaktionens 
aftagen under disse forhold maa ansees for et gunstigt prognostikum. 
Uden at det havde medført nogen fare for patienten, kunde man 
derfor vistnok ogsaa i dette tilfælde have undladt brugen af alkalier. 
Forholdet mellem urinstofdannelsen og de pathologiske syrers beslag. Ammoniak- 
mængden og 
urinstof- 
udskillelsen, 
læggelse af ammoniaken træder hos denne patient tydelig frem, idet der 
