1903. No. 1. STUD. OVER DIABETES MELLITUS I BARNEALDEREN. 125 
Ved det første udtryk forstaaes en diæt, under hvilken kosten kun Den strenge 
indeholder fedt, eggehvide samt enkelte kulhydratfattige grønsager. dit. 
Denne diæt kan end yderligere skjærpes derved, at den tilladte egge- 
hvidemængde indskrænkes betydelig. 
Ved udtrykket strengeste diæt forstaaes en kost, under hvilken pen stren- 
ogsaa eggehvidemængden er indskrænket til et minimum, saa kosten $este diæt. 
væsentlig bestaar af fedt, grønsager, buljong samt lidt rødvin. 
Istedenfor at anvende de meget benyttede »hungerdggn« har jeg 
fundet det mere skaansomt at tillade nydelsen af disse næringsmidler, 
der hverken gjennem kulhydrater eller eggehvide kan udøve nogen 
skadelig virkning paa glykosurien. 
Som tidligere nævnt maa vor første opgave ved behandlingen af Den specielle 
diabetes være at faa glykosurien til at svinde for derved at bedre Pehandling. 
patientens assimilationsevne. 
Dette kan ske paa to maader. Enten kan man lidt efter lidt i 
løbet af længere tid fjerne kulbydraterne fra kosten, indtil patienten 
tilslut kommer paa streng diæt, eller man kan i løbet af nogle faa dage 
iværksætte denne overgang til streng diæt. 
Denne sidste fremgangsmaade er ved den infantile diabetes i mange 
tilfælde ikke uden fare. Patienterne er nemlig paa forhaand allerede saa 
slet ernæret, at den hurtige reduktion af kulhydraterne ikke kan ske 
uden en betydelig forværrelse af ernæringstilstanden, idet den nødvendige 
forøgelse i kostens fedtmængde vanskelig kan finde sted, førend patien- 
terne lidt efter lidt har vænnet sig til at spise fedt. Hertil kommer, at 
patienterne allerede fra første stund ofte frembyder tegn paa en betyde- 
lig acidose, hvis størrelse man absolut maa kjende, førend man gaar 
over til streng diæt. Særlig hos patienter, hvis urin giver en intens 
jernkloridreaktion og indeholder meget ammoniak, bør man derfor nødig 
gjøre brug af denne fremgangsmaade. 
Under den sukcessive fjernelse af kulhydraterne derimod faar man 
et ganske andet kjendskab til patienterne og kan langt lettere 
undgaa underernæringen, hvorfor denne fremgangsmaade er meget at 
foretrække. I begge tilfælde bør den indledende behandling ske paa 
sygehus. 
Planen i behandlingen bliver, at man først skaffer sig klarhed over 
patientens tolerans for kulhydrater, idet man i nogle dage sætter ham 
paa en diæt, hvis sammensætning er nøiagtig kjendt. I denne tid bør 
mængden af kulhydrater pr. dag være den samme, forat der skal ske 
mindst mulige forandringer i toleransen. Samtidig bør man ved ammo- 
