126 THEODOR FRØLICH. M.-N. KI. 
moniakanalyser; Gerhardts reaktion og acetonbestemmelser skaffe sig 
kundskab om storrelsen af en mulig tilstedeværende acidose. 
Er toleransen paa denne maade bragt paa det rene, foretager man 
en gradvis reduktion af kulhydraterne, idet man først fjerner brød og 
poteter, og samtidig lærer man patienten til at spise fedt for at kunne 
dække det tab, der forvoldes ved kulhydraternes fjernelse. Dette op- 
naar man ved anvendelsen af smør, fløde samt melk, der som nævnt 
letter savnet efter de øvrige kulhydrater. Den daglige reduktion bør 
ikke overskride 40—50 gram. Idet man herunder nøiagtig følger aci- 
dosens gang, har man anledning til at kontrolere, hvorvidt en yderligere 
reduktion af kulhydraterne lige indtil streng diæt bør forsøges eller ikke. 
Som tidligere fremhævet bør man i den anledning gaa saa vidt som 
muligt, idet hensigten jo er at bedre toleransen, hvilket kun kan opnaaes 
ved længere tids streng dieet; og opnaar man ikke at bedre toleransen, 
vil man som regel heller ikke opnaa noget ligeoverfor acidosen, der i 
første række er afhængig af toleransen. 
Den frygt, man under disse omstændigheder har for at gaa over til 
streng diæt, synes derfor at bero paa en gal forudsætning, da de kul- 
hydrater, der ikke omsættes, vanskelig kan tænkes at øve nogen virk- 
ning paa acidosen. Af hensyn til denne atter at øge kulhydraterne er 
derfor til lidet gavn for patienten. 
Hele dette ræsonnement forudsætter imidlertid, at patienten under 
behandlingen ikke er bleven underernæret, thi dette i forbindelse med 
en tilstedeværende acidose er visselig et yderst farligt moment i retning 
af komaets frembrud. I dette forhold, tror jeg, man derfor maa søge 
aarsagen til de i tidligere tid hyppig indtrædende komaanfald ved over- 
gang til streng diæt, der i virkeligheden var en underernæring paa grund 
af manglende fedt. 
I den omstændighed, at en tilstedeværende acidose kan gaa fuld- 
stændig tilbage under overgangen til streng diæt (cfr. pat. I og II), ser 
jeg ogsaa et godt holdepunkt for den her fremsatte mening. 
Den nytte, man undertiden ser af at øge kulhydraterne, naar aci- 
dosen truer med at fremkalde et koma, kan imidlertid ikke benægtes. 
Den lader sig dog forklare derved, at man under indskrænkningen af 
kulhydraterne allerede har opnaaet at bedre toleransen saa vidt meget, 
at et tillæg af kulhydrater under disse omstændigheder kan øve virkning 
paa acidosen. Dette er imidlertid en rent forbigaaende vinding, der vil 
resultere i en forværrelse af toleransen med dens følger for acidosen, da 
man ikke kan vente nogen varig bedring af toleransen uden efter længere 
tids streng diæt. 
