1903. No. 1. STUD. OVER DIABETES MELLITUS I BARNEALDEREN. 131 
tienterne med subkutane indsprøitninger af store mængder. Virkningen 
maa ifølge sygdommens natur blive rent forbigaaende. 
Udover hvad jeg her har fremhævet, tror jeg ikke, man kan udrette 
noget med alkalibehandlingen, men at den indenfor denne ramme kan 
yde store tjenester, maa ansees som sikkert. 
Med hensyn til størrelsen af de nødvendige doser saa maa disse 
bestemmes paa grundlag af urinens ammoniakmængde og reaktion. Den 
dose, der bringer ammoniakmængden ned til mellem 0.5 og 1.0 gr. p. d., 
er tilstrækkelig. Som regel vil urinens overgang fra sur til alkalisk 
reaktion være et godt kriterium, men virkningen bør dog kontroleres 
ved ammoniakbestemmelser. 
Staar man ligeoverfor et tilfælde af koma diabeticum, hvor man 
har grund til at haabe paa, at patienten atter kan komme sig, maa man 
understøtte alkalitherapien ved at stimulere patienten og ved en rigelig 
diurese at befordre acetonlegemernes udskillelse. I førstnævnte henseende 
maa man gjøre brug af de almindelige stimulantia (kamfer, kaffe osv.), 
men særlig bør man anvende alkohol, da det tillige har betydning for 
ernæringen. 
For at befordre udskillelsen bør man anvende rigelige drikke, især 
selters og melk. | 
Tillige maa man sørge for ordentlig tarmudtømmelse ved anvendelse 
af klyster, hvortil hensigtsmæssig sættes bicarb. natric. for ogsaa ad 
denne vei at tilføre organismen alkalier. 
Per os tages natron bedst opløst i vand eller selters. 
