1903. No. 2. SKE T RER. 15 
N PLANTERESTER I NORSKE TORVMYRER 
overflade. Rektangelkartbladet »Tonsberg« er den i denne henseende 
nøiagtigst undersøgte landsdel; ifølge G. E. Stangeland! optager 
torvmyrerne her 1.03 % af hele landskabets areal. Dette tal giver 
maaske et korrekt billede for de lavere dele af Østlandet; men for 
andre omraader vil det ikke passe. I andre dele af landet er landskabets 
reliefforhold og klimat mere gunstige for myrdannelsen. 
I aastrakterne østenfjelds opfylder gjerne vaade hvidmosemyrer 
rummene mellem de opragende aaser og koller; herved fremkommer 
mangesteds sammenhængende, indtil milelange, forgrenede systemer af 
myrlændt terræn (smlgn. navne som »Endelausmyrerne«), Myrer af 
denne type gjenfindes i det nordlige Norge i det indre Sydvarangers 
svagt bølgede barskogslandskab. 
Den brede, flade dalbund i de østlandske dalfører bestaar ofte af 
tørre sandmoer, undertiden af stor udstrækning. I gamle, forladte elve- 
leier, evjer og andre forsænkninger samler der sig gjerne vand, der 
giver anledning til dannelse af myrer; fra elvene skilles de gjerne ved 
banker af sand og grus, undertiden ogsaa af rygge og knauser af fast 
fjeld. Disse myrer er sjelden synderlig gamle; ældre myrer træffer man 
i forsænkninger i de høiere liggende terrasser og sidedale. 
Vestentjelds er dalene steile og trange og levner kun liden plads til 
torvmyrer. Saa godt som kun i de ydre kysttrakter, hvor »Strand- 
fladen«? som en lav brem ligger foran den brat opstigende kyst fra 
Lister og Jæderen til de nordligste landsdele, byder landskabet tilstræk- 
keligt fladerum til en rigere udvikling af torvmyrer. Lister og Jaderen ® 
samt et stort antal ligeledes til Strandfladen hørende halvøer og øer i 
Bergens, Trondhjems og Tromsø stifter hører til de torvrigeste dele af 
landet. Paa Lister og Jæderen ligger de fleste og betydeligste torvmyrer 
enten i de flade, grunde forsænkninger, som dannes af slettens svagt 
bølgede overflade, eller ogsaa ligger de i laguner bag de gamle strand- 
volde af sand, grus og fjæresten, som strækker sig langs kysten og op- 
dæmmer hele rækker af myr- og ferskvandsansamlinger. 
Særlig paa de store øer paa udsiden af Lofoten og Vesteraalen, 
f. eks. Vestvaagø, Langø og Andø, er Strandfladen stærkt fremtrædende. 
Modsætningen mellem Strandfladen og landskabets alpeformer er mange- 
1 G, E, Stangeland, Torvm. i Norge, Il, p. 192. 
Cfr. H. Reusch, Strandfladen, et nyt trek i Norges geografi. 
Efter A, M. Hansen (Strandflaten, p. 1—2) hører Lister og Jæderen ikke med til 
Strandfladen; derimod har J. H. L. Vogt (Søndre Helgeland, p. 43) sluttet sig til 
Reusch's opfatning. For det her foreliggende spørgsmaal er denne meningsforskjel 
uden betydning. 
