16 JENS HOLMBOE. M.-N. KI. 
steds overordentlig skarp og maa nødvendig tiltrække sig enhver reisendes 
opmærksomhed. Til Strandfladens mest karakteristiske træk hører ogsaa 
her forekomsten af torvmyrer; saagodtsom alle nævneværdige myrer ligger 
paa strandfladeplateauet (fig. 1). Ogsaa her holdes mange lavtliggende 
torvmyrer opdæmmede af gamle strandvolde; det samme er i Øst- 
finmarken bl. a. tilfældet med den store Vadsømyr. 
I Lofoten og andensteds i det nordlige Norge, hvor der har været 
en stærk, lokal bræerosion, vil man ofte finde botnernes skaalformede 
bund udfyldt af mindre myrer. De smaa morænerygge, der pleier at 
ligge foran botnerne, tjener til at holde fugtigheden opdæmmet. 
Fig. 1. Strandfladeparti med torvmyr. Bo i Vesteraalen. 
Ude i havet sees tilhøire den hoie Gaukværø, bekjendt som sjømærke. 
(Fot. af forf.) 
Fjeldvidderne er rige paa torvmyrer. Saavel paa Dovre som 
Hardangervidden fylder større og mindre myrstrækninger de talrige 
kulper og fladbundede forsænkninger. I den egentlige høifjeldsregion 
er dog myrernes dybde næsten altid ganske ubetydelig (A. Dal). 
Hvor der er tilstrækkeligt vandtilsig, kan torvmyrer ogsaa dannes 
paa svagt skraanende underlag uden opdæmning. Et fra gammel tid 
bekjendt eksempel herpaa er de store Heimdalsmyrer ved Trondhjem, 
der er studerede af Asbjørnsen og Kjerulfl. I det raa og fugtige 
havklimat ved Nordlands kyster er saadanne myrer langt talrigere end 
i de øvrige dele af vort land, og de kan her ofte opnaa betydelig 
I Asbjørnsen og Kjerulf, Heimdalsmyrene, 
