34 JENS HOLMBOE. M.-N, Kl. 
danner de torv, enten sammen eller hver for sig. Der afsættes frem- 
deles gytje i det rolige vand mellem sivene, og efterhvert som vandet 
herved og ved torvdannelsen opgrundes, banes veien for flere sump- 
planter, hvoraf levninger kan paavises i sivtorvens og rørtorvens øvre 
del. De vigtigste blandt disse er elvesnelde (Equisetum limosum), sværd- 
lilje (Iris Pseudacorus), vandgro (Alisma Plantago) o. fl. — Efterhaanden 
begynder stadig flere stararter (Cartces) at indfinde sig, fulgt af bukke- 
blad (Menyanthes trifoliata), myrhat (Comarum palustre), melkerod 
(Peucedanum palustre) og mange flere. De grovere sumprør fortrænges, 
og torvafleiringen skifter karakter, idet den gaar over i en startorv. 
Vegetationen udvikler sig til en kjærvegetation, og myren befinder sig 
paa »lavmose«-stadiet. — Efterhvert som myrvandet bliver rigere paa 
humussyrer, begynder mosearter, først og fremst hvidmose (Sphagnum), 
at optræde; efterhaanden bliver de talrigere, fortrænger kjærvegeta- 
tionen og bliver selv herskende. Hvidmosernes stængel er omgivet af 
et barklag, som bestaar af store, tomme celler med aabne huller i væg- 
gene; slige celler udgjør ogsaa den største del af bladene. Paa grund 
af denne eiendommelige bygning opsuger disse moser vandet kapillært, 
hvorved grundvandet kan hæves og torvdannelsen fortsættes indtil flere 
meter over det naturlige afløbs høide (»høimoser«). Blandt Sphagnum- 
arterne lever nogle faa høiere planter, hvoriblandt bladlyng (Andromeda 
polifolia), tranebær (Oxycoccus palustris), Scheuchzeria palustris, 0. a.; 
rester af disse findes gjerne i hvidmosetorven, men udgjør dog altid en 
lidet fremtrædende del af denne. — Naar myren har vokset sig mere 
tør, begynder risagtige smaabuske at indfinde sig: pors (Myrica Gale), 
skintryte (Vaccinium uliginosum), krækling (Empetrum nigrum); senere: 
røslyng (Calluna vulgaris), klokkelyng (Erica Tetralix) og de første 
trær, furu (Pinus silvestris), birk (Betula alba) og gran (Picea excelsa). 
De første trær er smaa og forkrøblede; de har korte naale og smale 
aarsringe. Efterhaanden som fugtigheden fremdeles aftager, afsluttes 
torvdannelsen, trærne og lyngen bliver talrigere, og vegetationen udvikles 
til naaleskog eller lyngmark. 
En udvikling, der temmelig nøie stemmer overens med den her 
beskrevne, er tidligere gjentagende skildret af forskjellige forfattere, 
saaledes R. Hult!, E. Warming?, Gunnar Andersson, Alb. 
Nilsson‘ m. fl. I næste afsnit vil findes beskrevne en række eksempler 
R. Hult, Blekinges vegetation, p. 234—235. 
E. Warming, Plantesamfund, p. 311. 
Gunnar Andersson, Finl, torfmoss., p. 33—35. 
Alb. Nilsson, Sv, växtsamhäll, utvecklhist,, p, 100— 101, 
= eo Yb 
