78 JENS HOLMBOE. M.-N. KI. 
Den rigelige forekomst af ferskvandsdiatoméer i leret taler for, at dette 
er dannet i en nogenlunde indelukket bugt med brakt vand. 
Absolut antal former | Procentvis antal former 
Diatoméer i myren ved 
Lonetjern 
| 
Marine Ferskv, Marine | Ferskv. 
Gytje (øvre del). . . . . | - | 20 || - | 100 
| | 
Gytje (nedre del) . . . . | - | 25 | 100 
|| | || 
LS LE NS | I | Cl 14 86 
Allerede dengang, da leret dannedes, var birken indvandret, og det 
varede ikke lenge, inden ogsaa furuen optraadte. Allerede i den 
nederste del af gytjen moder man rigelige furulevninger, og disse bliver 
optil stadig talrigere. Sammen med furuen indeholder gytjen en typisk 
furuvegetation. En tydelig ekezone er ikke paavist; dog har gytjens 
øvre del afgjort et varmere præg end den nedre, hvad der let vil sees 
ved en sammenligning af de meddelte fossillister. Gytjens øvre del bør 
maaske helst henføres til furuzonens senere, varmere del. 
11. Hellemyr i Vanse. 
Høide o. h. 12—15 m. 
Mellem Farsund og Flekkefjord skyder det flade Listerland som 
et bredt forland ud mod det aabne hav!. Det yderste punkt er odden 
ved Gunnarshaug med Lister fyr. Slettelandet er indtil 4 km. bredt og 
skiller sig skarpt fra de kuperede lyngheie indenfor. Den lave slette 
naar kun paa meget faa steder over 20 m. o. h. og er i almindelighed 
adskillig lavere. Den bestaar i sin helhed af løs sand og grus, der til- 
dels er noget lerblandet i forsænkningerne. Over hele sletten ligger der 
strøet smaa og store flytblokke, tildels af overordentlig størrelse; navnlig 
er disse talrige i den vestlige del omkring Gunnarshaug og Langager. 
Mod havet begrændses sletten af en aasformet ryg af samme slags 
materiale. Yderst mod havet er der paa en række steder gamle og nye 
klitter af flyvesand, bevokset med marehalm. — Størstedelen af det 
indenfor liggende sletteland bestaar af en stor og flad forsænkning, der 
paa de fleste steder er temmelig sumpig og kun i liden udstrækning er 
opdyrket. Mod vest indtages den af stenede lyngmarker og grunde 
1 Smign. H. Reusch’s beskrivelse i N. G. U, Aarbog 1900, p. 89—94. 
