1903. No. 2. PLANTERESTER 1 NORSKE TORVMYRER. 130 
Ja i et tilfælde vides samme materiale endog anvendt til at arbeide 
kværnkalle, hvortil jo udkræves ikke liden styrkel. 
Af fossile furunaale foreligger et ganske betydeligt materiale; de er 
som regel vel vedligeholdte og hænger ofte parvis sammen. I alminde- 
lighed er de i myrerne fundne naale forholdsvis korte; i Sandermyren 
ved Kristiania fandt jeg saaledes en gjennemsnitlig længde af 22 mm. 
(minimum 15 mm.) Til sammenligning kan anføres, at furunaalenes 
længde i Norge efter Schiibeler's talrige maalinger varierer mellem 
20 og 83 mm. Ved Kristiania er den sædvanlige længde 40 å 50 mm. 
Den tanke ligger nær, at disse korte naale kunde tilhøre f. lapponica 
Fr., der bl. a. netop karakteriseres herved, og at de saaledes kunde vidne 
om et koldere klimat; men da de korte naale hyppig træffes sammen 
med lange samt rester af ek og andre sydlige arter, kan dette ikke vel 
være muligt. Langt sandsynligere er det, at de tilhører en af de kort- 
naalede former, der almindelig vokser paa myrer; flere af disse, f. eks. 
var. turfosa Woerlein, har naale, hvis længde ikke overstiger 25 mm. 
Anderledes er forholdet med de naaleaftryk, som Blytt har fundet i 
kalktufferne ved Leine og Dal. Medens de furunaale, der fandtes sammen 
med Dryas, blot var ca. 30 mm. lange, maalte de, der fandtes i den 
yngre furutuf, 40—50 mm. De trær, hvorfra disse naale stammer, har 
neppe vokset paa vaade myrer, men rimeligvis paa bakkerne omkring 
tufforekomsterne, og det turde derfor være fuldt berettiget med Blytt 
at søge grunden til de yngre naales større længde i bedrede klimatiske 
forhold. 
Ofte finder man kongler og løse kongleskjæl; konglerne er under- 
tiden stærkt afslidte, men som regel ganske godt konserverede. Efter 
konglernes og skjællenes form har man opstillet flere former af furuen4; 
undertiden er det fossile materiale tilstrækkeligt til at gjenkjende disse. 
Saaledes tilhører konglerne fra Søndre Volmerødmyr f. genuina Heer, 
som karakteriseres ved æg-kegleformede kongler, hvis apofyser selv paa 
den frie side ikke rager længere frem, end de er brede. Saavel under- 
formerne plana Christ med skarpt tværkjølede, lidet fremtrædende apo- 
fyser som gibba Christ, hvis apofyser har en bred, stump, tværs- 
gaaende pukkel og er stærkere fremtrædende, findes repræsenterede. 
Den førstnævnte, der ogsaa nu er almindeligst, forekommer i størst 
mængde. En lignende variabilitet træffer man i Norge ogsaa i nutiden 
G. E, Stangeland, Torvm, i Norge, II, p. 57. 
F. C, Schübeler, Viridar, Norv,, I, p. 381. 
Ascherson u. Graebner, Mitteleurop. Flora, I, p. 222. 
Ascherson u. Graebner, Mitteleurop. Flora, I, p. 221, 223. 
» on. 
