1903. No. 2.  PLANTERESTER I NORSKE TORVMYRER. 175 
B. *verrucosa Ehrh. Tavle 3, fig. 24—26. 
Fossil: Gjervaagmyr, Hornæsmyr, Jonasmyr og myr ved Lisletjern 
i ekezonen; Husehagenmyr og myr ved Lønetjern i furuzonen; Hellemyr 
i lyngzonen. Et fragmentarisk blad fra furutuffen ved Leine tilhører if. 
Blytt sandsynligvis denne art. 
Levende: Almindelig i den sydlige, lavere del af landet. 
B. *odorata Bechst. Tavle 3, fig. 27—28. 
Fossil: Meget almindelig i norske torvmyrer, hvor den ligesom i 
Gudbrandsdalens kalktuffer ved sin optræden karakteriserer birkezonen. 
Til denne art hører sandsynligvis nogle birkerester, der er fundne i høit- 
liggende fjeldtrakter over den nuværende birkegrændse, nemlig ved Hanse- 
bodlægret, Krokevatssæter (1160 m. o. h.) og Valdalen paa Hardangervidden 
(Wille) og ved Turtegrø i Lyster, 913 m. 0. h. (Gunnar Andersson). 
Levende: Almindelig gjennem hele landet, i det sydlige paa fjeldene 
til 1100 m. o. h. 
B. nana L. X odorata Bechst. Tavle 3, fig. 29—31. 
Et par rakleskjæl og frugter, der er fundne i birkezonen i Svarte- 
myr sammen med de formodede stamarter, tilhører efter al sandsynlighed 
denne hybrid. Ogsaa i vore nabolande er denne gjentagne gange funden 
i tilsvarende afleiringer. 
Levende: Ikke sjelden, hvor stamarterne vokser sammen. 
B. nana L. Tavle 3, fig. 32—38. 
Af dvergbirken opbevares blade, rakleskjæl og frugter. For vore 
torvmyrers ældste planteførende lag er den det mest karakteristiske fossil. 
Fossil: Hansebodlægret paa Hardangervidden i birkezonen. (Wille). 
Klobbenmyr paa Frøiland i Time (Stangeland). Torvbakmyr og 
Brøndmyr i dvergbirkezonen, Svartemyr i birkezonen; Storemyr paa And- 
øen og Vadsømyr i Østfinmarken sammen med rester af birk. 
Levende: Almindelig tilfjelds og i de høiere aastrakter; ellers sjelden. 
Alnus glutinosa (L.) Gaertn. 
Rødder, stubber, stammer, bark og grene er almindelige i myrerne, 
navnlig i oredynd. 
Bladene, der let kjendes paa nervaturen og den udrandede spids, har 
jeg flere gange fundet ved spaltning af frisk optagne torvstykker; men 
det har hidtil ikke lykkedes at konservere dem hele. 
Medens hunrakleskjællene hos birken ved frugtmodningen falder af, 
forbliver de hos Almus fast forbundne med raklens akse. Rakler med 
skjællene helt i behold eller delvis afslidte i spidsen træffes almindelig 
fossile. 
