176 JENS HOLMBOE. M.-N. KI. 
Fra svartortrær, der luder ud over sjø- og elvebredder, strøes der 
om vinteren og tidlig paa vaaren store mængder af frugter udover 
vandfladen!. Efter kortere eller længere tids forløb synker en stor del 
af disse tilbunds og indleires i bundens afleiringer. Om lignende forhold 
i en svunden tid vidner det store antal fossile frugter, som ved slemning 
af fossile gytje- og myrdyndprøver kommer for dagen. — Frugternes 
form varierer adskillig og retter sig til en viss grad efter pladsforholdene 
mellem rakleskjællene; ikke desto mindre er de dog altid lette at kjende. 
De vigtigste frugtformer er afbildede af Gunnar Andersson? 
Fossil: Almindelig i eke- og granzonen; i myren ved Lønetjern paa 
Vegarsheien allerede i furuzonen. 
Levende: Almindelig i den sydlige, lavere del af landet; mod nord 
til Snaasen. 
Alnus incana (L.) Willd. 
Stammer, stubber, rødder, blade, han- og hunrakler samt frugter 
er fundne i norske torvmyrer; hvor der er frugter tilstede, bestemmes 
arten sikrest og lettest. 
Fossil: Værdalsprofilet i »torv« (Hamberg); Turtegrø i Lyster i 
en myr 913 m. o. h. (Gunnar Andersson). Indsjeler ved Aursund- 
sjø i furuzonen (R. Sernander). Vaalemyr i furuzonens yngre del, 
Jonasmyr i ekezonen i marint ler 38,5 m. o.h. — Etpar brudstykker af 
blade fra den ældste del af birketuffen ved Leine henføres af Blytt 
med »cfr.« til denne art. 
Levende: Almindelig gjennem den største del af landet fra havet 
næsten til birkegrændsen; kun i de sydligste dele af Smaalenene og 
Kristianssands stift samt i de ydre kystegne i Bergens stift er den 
sjelden eller mangler. 
Quercus Robur L. 
Af eken indeholder torvmyrerne stubber, stammer, grene, blade, 
knopskjæl samt nødder med og uden skaale. 
Sjelden eller aldrig er resterne saa fuldstændige, at man med fuld 
sikkerhed kan afgjøre, hvilken af de to nærstaaende arter Q. pedunculata 
Ehrh. og @. sessiliflora Sm. der foreligger. Disse slaaes derfor her 
sammen under det linnæiske kollektivnavn Q. Robur. Der er dog grund 
til at antage, at den førstnævnte ogsaa som fossil er den overveiende 
almindeligste. I en liden myr ved Stabæk nær Kristiania fandt 
A. Blytt ekestammer med rødlig ved, som han formodede tilhørte 
R. Sernander, Skand, vegetat. spridningsbiologi, p. 150. 
Gunnar Andersson, Finl. torfmoss., tafl, I, fig. 7—9. 
1 
2 
