1903. No. 2. PLANTERESTER I NORSKE TORVMYRER. 203 
ampullacea og Cicuta virosa er maaske de arter, der har det mindst 
nordlige præg. 
Dvergbirken er funden paa alle hidtil kjendte forekomster og er 
zonens mest karakteristiske fossil. 
Som Brøgger har forudsagt, er den arktiske vegetation kun funden 
fossil udenfor »raerne«, den lange række af endemoræner fra Stavanger 
til Fredrikshald), Torvbakmyr ligger sandsynligvis over stedets marine 
grændse; det bækken, hvori Brøndmyr ligger, er derimod først hævet 
over havfladen, efterat ca. ?/3 af stedets samlede stigning var tilende- 
bragt. Sandsynligvis er forekomsten i Brøndmyr den ældste; her er de 
arktiske former talrigst, og her vidner bladenes smaa dimensioner om 
et udpræget arktisk klimat. 
C. Birkezonen. 
Fjeldbirken (Betula *odorata) er vort haardføreste træ, der paa de 
fleste steder danner trægrændsen paa de norske fjelde. Ligesom i Sverige 
har den ogsaa hos os dannet de første, forkrøblede skoge; den trængte 
frem, saasnart det blev muligt for en trævegetation at vokse. 
Til det sydøstlige Norge har birken antagelig naaet frem omkring 
tiden for den senglaciale sænknings maximum. I Svartemyr i Rakke- 
stad har jeg fundet birkelevninger i saltvandsler ved ca. 83 % og ved 
Lønetjern paa Vegarsheien ved ca. 70 % af den marine grændse. 
Vegetationen havde ved denne tid et afgjort nordligt præg. Dverg- 
birken holdt sig idetmindste en tid; hvor den traf sammen med fjeld- 
birken, opstod der ligesom i nutidens subalpine birkelier hybride mellem- 
former. 
Omtrent samtidig med birken indvandrede flere trær og buske, 
hvoraf blade er fundne, dels i kalktufferne i Gudbrandsdalen (Blytt), 
dels i torvmyrernes afleiringer fra denne tid: 
Populus tremula (asp), Juniperus communis (ener), 
Salix caprea (silje), Vaccinium Vitis idaea (tytebær) og 
S. glauca, V. uliginosum (skintryte). 
Prunus Padus (hæg), 
1 W. C. Brøgger, Niväforandr, i Kristianiaf., p. 648, 
