1903. No. 3.  FLORAEN I LISTER OG MANDALS AMT. 29 
Heierne tiltager i udstrekning og hyppighed mod vest, og her er 
ogsaa det meste snaufjeld at finde. Man maa dog ikke forestille sig 
heierne i dette strøg som rene ørkener. Fjeldet er kun undtagelsesvis i 
den grad slet eller afrundet og poleret, som man ikke saa sjelden finder 
i tilsvarende heier i Bergens eller Throndhjems stift. Overfladen er i re- 
gelen ujevn af større eller mindre fordybninger eller forhøininger og til- 
lige gjennemfuret af sprækker og smaadale, hvis sider kan være hele eller 
sonderrevne, skraanende eller bratte. Klippeblokke og store stene ligger 
ogsaa ofte spredt omkring. Dette gjør, at der selv i de mest sterile 
heier altid findes pletter hist og her, hvor planter kan vokse, ja at man 
ofte i heierne kan træffe en og anden, som man ikke havde ventet at 
støde paa. Fordybningerne i grunden kan være fyldt med sand, grus, 
muld, torv eller vand, ligesom ogsaa hele fjeldgrunden kan være dækket 
af mere eller mindre tykke grus- eller torvlag. Vi faar altsaa i heierne 
at skjelne mellem de tørre heiflader og skraaninger, heimyrene og hei- 
vandene, der hver især har sin fattige, men for dem eiendommelige 
plantevækst. 
Heiernes tørre flader, der enten kan være horizontale eller skraa- 
nende, er sjelden nøgne, men bedækkes gjerne af et tæppe af skorpe- og 
bladlaver, eller hvor disse allerede har forberedt bunden, af et lignende 
tæppe af graaagtige mos- og lavarter, Cladonia og Stereocaulonarter, 
Racomitrium languinosum og canescens, hvori man vil bemærke mørke 
pletter af Grimmia eller Andrewa, en og anden Dicranumtue eller de 
gulgrønne grene af Hypnum Schreberi. Dette dække skjuler ikke blot 
det nøgne fjeld, men breder sig ud over hele vidden, hvis denne er 
gruset og har en passelig tørhed. Findes der en, omend aldrig saa liden, 
vaad plet, forsvinder hele selskabet og giver plads enten for et friskt 
grønt mosdække eller for rødlige eller blaagrønne Sphagnumpuder. Den 
fanerogame plantevækst er paa disse heiflader meget ensformig. Hvor 
der findes det ringeste jordsmon, er Calluna vulgaris den plante, der 
bemægtiger sig marken og bliver ofte aldeles eneraadende ikke alene paa 
de tørre steder, men ogsaa paa myrene, En stor del af heierne fortjener 
derfor benævnelsen lyngheier. Er fjeldgrunden paa saadanne steder blottet, 
kan man i fjeldridserne træffe en tue af Festuca ovina, et par straa af 
Aira flexuosa, Vaccinium vitis idea, Empetrum nigrum, Antennaria 
dioica og lignende; ja man kan paa saadanne steder mellem lavarterne 
slumpe til at treffe Æuphrasia gracilis, Spergula vernalis eller Gna- 
phalium silvaticum; men disse arter er dog ikke saa almindelige, at de 
sætter noget præg paa vegetationen. Paa selve lyngmarkerne træffer 
man enkeltstaaende planter med lange mellemrum, Potentilla Tormentilla, 
