62 P. A. ØYEN. M.-N. KI. 
rum. Dette er især tilfældet med nr. 3851, et palæolithlignende flintered- 
skab, en »britisk« økse af ca. 2,5 dm. længde fra Ogne i Klep, Jæderen. 
Nr. 12877 er et flinteredskab af en længere og smalere form af samme 
tidstype fundet ved Skibtvedt kirke. Derpaa følger fire flinteøkser af dels 
tyndere form (nr. 15434 og 15435) fra Smaalenene (?), dels mindre fuld- 
endt formet (nr. 11490 fra Foldvik, Brunlanes, og nr. 11456 fra Finstad, 
Edsberg). Desuden har man en gruppe af samme type fra Haugane, Berg 
(Smaalenene). Paa disse faa fund at bygge antagelsen af en befolkning 
ældre end de gamle skaldynger fra Tapes-tiden gaar dog ikke an, saa 
meget mere som der ingensomhelst oplysninger foreligger med hensyn til 
disse redskabers geologiske forekomst. Det kan meget godt være og er 
vistnok indtil videre det mest sandsynlige, at disse helt uslebne redskaber 
har tilhørt de først indvandrede skaldyngefolk, muligens noget før Tapes- 
sænkningens maximum. Thi efter, hvad Nathorst meddeler i sin » Jordens 
historia«, skulde Nilsson allerede i 1838 have seet flintredskaber under 
torv, der laa under den postglaciale Gäravall i Skåne, og »stenälderns 
menniska invandrat till Sverige redan före eller åtminstone under den post- 
glaciala sänkningen«, da eken var indvandret. Og paa en postglacial 
strandvold ved Alnarp, Skaane, samlede Nathorst i sin ungdom saavel 
flintskjerver som kjerner®?. De Geer kommer ogsaa til det resultat, at 
»den neolitiska stenåldern inom Skandinavien börjat ungefår vid eller möj- 
ligen redan före den postglaciala sänkningens maximum %, 
Man kjender enkelte oldsagfund fra ler, som skulde have en endnu 
større ælde, f. ex. fra Sverige, ja der findes ogsaa anført enkelte fra 
Norge3%, men man kan ialfald ikke for øieblikket bygge nogen slutning 
paa disse angivelser; thi vi har allerede i det foregaaende seet tvil reist 
lige over for enkelte af de svenske fund, og med hensyn til de angivelig 
norske har jeg ikke kunnet bringe noget ud ved mine studier i oldsag- 
samlingen, og fundangivelsen har fra et geologisk synspunkt ikke stort værd, 
ligesom fundenes archæologiske stilling heller ikke er nøiere praciseret. 
Ved at gaa ud fra den af Edward Forbes i sin tid opstillede grund- 
sætning, at »the climatic variations of the Past are reflected in the fauna 
and flora of the Present« søgte Axel Blytt at forklare indvandringen af 
de forskjellige xerofile og hygrofile floragrupper i vort land ved at antage 
vekslende tørre og fugtige perioder3%, en anskuelse, denne forsker søgte 
at hævde i en lang række arbeider af plantegeografisk og geologisk ind- 
hold. Og som Blytt selv siger: »theorien om de vexlende perioder i 
klimatet spreder lys ogsaa over fjelddalenes og de nordlige landsdeles 
geologi. Hvor man færdes i vort land, ser man sporene af hine omslag 
i klimatet. Vi ser dem i strandlinier og seter, i kyst- og indlandsterrasser, 
