Ö HENRIK HESSELMAN. 



2 m. eller så omkring, upphör krypvidets sandbindande förmåga. Vin- 

 den gräfver sig in i dynkullen, blottlägger och förstör de vidt utgre- 

 nade krypvideskotten och för bort sanden därifrån. Längre förmår 

 sandröret att binda sanden och kan därigenom ge upphof till vida 

 högre dynkullar. 



Innanför den nyss .skildrade deflationsytan finnas en hel mängd 

 dyner och dynkullar. De ligga mera oregelbundet anordnade och ha 

 en mera växlande form. Detta beror därpå att somliga befinna sig 

 under erosion, andra däremot byggas upp. Sandrörets bindande för- 

 måga har på något ställe brustit, vinden gräfver sig in i dynen, med 

 hvarje stormdag förstorande brottet i dynen. Af sanden, som bortföres, 

 uppbygges en ny dyn eller dynkulle. Trots den stora oregelbunden- 

 heten och växlingen bilda dock dessa dyner en kedja parallell med 

 kusten. På många ställen ser man, att de vandrat öfver skogbärande 

 mark (se stubben å bilden fig. 2), och pä en hel del punkter vandra de 

 fortfarande in i skog, såväl in i tallskog som öfver mera fuktig mark, be- 

 vuxen med al. Här kunna vi sålunda urskilja två system af dyner och 

 dynkullar: ett yttre vid hafvet, vandrande ehuru långsamt mot 

 haf.vet, ett inre mera oregelbundet, som vandrar in öfver skogs- 

 mark. Mellan dessa rader finns ett deflationsomräde, delvis beströdt 

 med dynkullar kring krypvidebuskar (Salix repens v. arenaria), sandrörs- 

 tufvor {Ammopliila arenaria) och yngre vindpinade tallar (Pinus silve- 

 stris)} 



De här beskrifna företeelserna gälla hufvudsakligen den södra de- 

 len af sandfälten vid Norsta aura, d. v. s. Norra Holmshålet. Längre 

 mot norr blifva förhållandena mera invecklade, vi få en mängd dyner och 

 dynkullar, som eroderas eller byggas upp på nytt. På de små defla- 

 tionsytorna mellan dessa dynkullar växer vacker ungskog af tall. På 

 många ställen vandra dynerna in öfver skogbärande mark. Närmare 



1 I lur denna egendomliga fördelning af dynerna uppkommit, kan icke bestämdt af- 

 göras på grund af de mera öfversiktliga och flyktiga undersökningar, som här medhunnos. 

 Del förefaller dock, som om nordvästen, som på Avanäset torde vara den viktigaste vin- 

 den, härvidlag spelat en mycket viktig roll. Dynerna ligga här unge r är parallellt med denna 

 vind, och det är därför möjligt, att detta dynsystem uppkommit på så sätt, att genom nord- 

 västen någon större dynkulle kommit i rörelse. En sådan vandr<inde dyn får ofta formen 

 af en parabel med skänklarna i vindens riktning. Den dynkulle, som motsvarar parabelns 

 spets, torde nu ligga i skogen. Parabel formiga vandringsdyner äro beskrifna från Jylland 

 af K. J. V. Steenstrup. Om Klitternes Vandring. Et Foredrag, holdt i Dansk geologisk 

 Förening. Vidensk. Meddelelser fra Naturh. Foren. i Kjobenhavn. år 1S94. Kjobenhavn 

 1895. Dyner gående parallellt med vindriktningen beskrifves från Indiens öknar af Vaughan 

 Cornish. On the formation of sand-dunes. Geographical Journal. Bd 9. 1897 s. 27S. 

 London 1S97. 



