I 2 HENRIK HESSELMAN. 



af sandröret (Ammophila arenarid) bör om möjligt företagas i synner- 

 het i de luckor, som vinden rifver upp. De kunna också skyddas mot 

 vindens utgräfvande arbete genom påläggande af ris och torf. Försök 

 med plantering af haftorn [Htppophae rhamnoides), som förekommer på 

 Jyllands klitter, skulle kanske visa sig lämpligt. Betesfred bör införas å 

 dynområdet. Utsikterna att lyckas äro ganska stora, då sandtillförseln 

 från hafvet är af underordnad betydelse för dynernas drift. 



Ulla Hau. 



På näset mellan Ekeviken i norr och Sudersandsviken i söder utbreder 

 sig Ulla Hau. Det är en stor bågformig, mot NV öppen vandringsdyn, som 

 utbreder sig mot öster och söder med hufvudriktning mot sydost. Här 

 mötes naturvännen af en lika storartad som egendomlig företeelse. En 

 varm, klar, lugn solskensdag på Ulla Hau ger ett sällsamt intryck. Från 

 den öfverallt utbredda gulhvita sanden reflekteras det flödande solljuset 

 så starkt, att ögat bländas, och en ström af tropisk hetta strålar emot 

 en, så att man knappt kan andas. Vid blåst piskas ansikte och händer 

 af den flygande sanden, så att det känns, som om man erhölle millioner 

 nålsting. Ödsligheten förer med sig en nästan högtidlig ökenkänsla. 

 Dynernas växlande former, de väldiga sandkullarna, träden, som kämpat 

 sin förtviflade strid med sandmassorna, allt vittnar sällsamt om nyck- 

 fulla och obundna krafter. Rundt om inramas den ljusmättade taflan 

 af den mörka barrskogen, längst i norr och söder skymtar det blånande 

 hafvet. Ulla Hau bildar ett landskap, prägladt af en så säregen skön- 

 het, är en natursevärdhet af rang, så att man nästan känner sig beklämd 

 vid tanken på, att människan här söker binda de härjande naturkraf- 

 terna. 



Så egendomligt är emellertid Ulla Hau, så skarpt kontrasterar det mot 

 det omgifvande landskapet, att man icke vet, om det naturligt hör ihop med 

 detsamma. Man drifves till att förr misstänka kulturmänniskans åtgär- 

 der som den första anledningen till detta mäktiga dynlandskaps upp- 

 komst, än en af människan oberoende naturföreteelse. En noggrann 

 kännedom härom har icke blott ett naturhistoriskt, utan också ett 

 rent praktiskt intresse. Om dessa väldiga, obundna sandfält upp- 

 kommit genom företeelser, där människans ingrepp ingenting betydt, så 

 stå vi tydligen mer maktlösa vid deras bekämpande, än om vissa åt- 

 gärder från människans sida gifvit upphof till det storartade skåde- 

 spelet. I det senare fallet betyda våra åtgärder mera, och framför 

 allt ha vi lättare att för framtiden förebygga dylika företeelser, som — 



