OM SKOGSVÅRDSSTYRELSERNAS VERKSAMHET. 5 I 



nit afverkningsförbud, har att inom trettio dagar efter det att öfverexekutors 

 förordnande därom gafs, instämma sin talan till domstol och att förbudet 

 eljest går åter, är naturligen den, att då en afverkare blifvit underkastad ett 

 så starkt tvång, som ifrågavarande säkerhetsåtgärd medför, den allmänna 

 rättssäkerheten måste fordra, att skogsvårdsstyrelsen visar sig vilja fullfölja 

 saken och det med det snaraste. Men ställes nu pant eller borgen, så 

 upphör ju afverkningsförbudet, och då finns ingen rimlig anledning, att 

 skogsvårdsstyrelsen skall behöfva jäkta fram saken inom trettio dagar. 



Och hvad skulle, om herr Kinmans åsikt vore riktig, följden bli, 

 ifall styrelsen ej inom trettio dagar instämde saken till domstol? Den kan 

 inte bli annan, än att förbudet skulle återgå. Men förbudet har ju redan 

 upphört, i och med det att pant eller borgen ställts. 



Strax efter nu berörda uttalande anföres, att i öfverenskommelse, som 

 träffas, bör angifvas hvem som skall bekosta undersökningen, hvilket väl 

 »enligt regeln» den bör göra, som först efter laga åtgärd kunnat förmås till 

 en öfverenskommelse. Då skogsvårdsstyrelserna i sina reglementen fått sig 

 af Kungl. Maj:t ålagdt att tillse, det öfverenskommelse kommer att omfatta 

 jämväl kostnaderna för undersökningen, men herr Kinman tydligen förutsätter, 

 att fall ges, då skogsvårdsstyrelse icke behöfver följa reglementet i denna 

 punkt, så vore det af intresse att få erfara, hvilka dessa fall äro. Det 

 skulle vara af så mycket större intresse för mig, som jag just för närvarande 

 har att för Gäfleborgs läns skogsvårdsstyrelse utföra en rättegång beträffande 

 undersökningskostnader, som vederbörande icke velat i öfverenskommelsen 

 utfästa sig att betala. 



Hvad å sid. 422 yttras därom att återväxten torde anses uppenbar- 

 ligen äfventyrad, om ett kalhygge gjorts, utan att fröbar skog angränsar 

 eller omgifver detsamma, framkallar för en den frågan, om icke återväxten 

 kan vara uppenbarligen äfventyrad, ändå att fröbar skog angränsar eller om- 

 gifver kalhygget. 



Det synes, som om så borde vara fallet, då den fröbara skogen tillhör 

 tredje man. Ty annars skulle ju det egendomliga inträffa, att det lagstri- 

 diga tillvägagående, hvarigenom återväxten äfventyrades, blefve fullbordadt 

 genom en handling af en person, som saken inte alls kommer vid. Och 

 hvad skulle konsekvensen bli? Såvidt jag kan förstå den, att då denne ägare 

 till den fröbara skogen är den som nu åstadkommer, att återväxten verkli- 

 gen blir äfventyrad, han ock skall svara för återväxten på grannens kal- 

 mark. Men detta vore ju absurdt. 



* 



Till sist ett par ord i förbigående om ett uttalande, som ju är af nog 

 så ringa betydelse för de landsintressen, hvarom nu är tal, men som själf- 

 fallet är ägnadt att tilldraga sig en viss uppmärksamhet, särskildt af oss, 

 som ha titeln sekreterare i skogsvårdsstyrelserna. 



Herr Kinman yttrar i början af sin uppsats, och upprepar det sedan i 

 slutet af densamma, att skogsvårdsstyrelsernas forstliga biträden alltid tillika 

 böra vara sekreterare. På min under hand framställda fråga, hvad han 

 menade med sekreterare», har herr Kinman svarat, att han icke kunde 

 uppställa någon definition därå. Vid sådant förhållande synes uttalandet ju 



