TILL FRÅGAN OM DE NYA SKOGSLAGARNAS TILLÄMPNING. 53 



ordnas för att erhålla återväxt, hvilken ändring beviljades och sattes i verket. 

 Detta hade dock icke pågått många år, innan samma styrelse skyndade sig 

 att begära att få återgå till planens ursprungliga bestämmelse, att återväxt 

 skulle omedelbart beredas genom skogsodling, och att några fröträd icke 

 skulle lämnas. Förhållandet var nämligen det, att de afverkade hyggena 

 inom kort blefvo så starkt gräsbundna, att all återväxt från fröträd omöjlig- 

 gjordes, och att stor svårighet uppstod för att få de förvildade hyggena 

 försedda med nöjaktig återväxt genom skogsodling, hvilket endast lät sitr 

 göras genom användande af klimpplantering. Jag har velat anföra detta ex., som 

 ingalunda är enastående, såsom bevis för att kvarlämnandet af fröträd enligt 

 min åsikt och erfarenhet icke alltid utgör garanti för att återväxten är betryggad. 

 Och jag skall anföra ett annat exempel härpå. Vi antaga då att det gäller en 

 granskog på en högt och öppet belägen, starkt bergbunden mark. Jag har 

 efter vederbörligt förordnande med biträde af gode män förrättat sådan 

 undersökning, som omförmäles i § 2 af lagen den 24 juli 1903, å en så 

 beskaffad skog. Jag anser, att jag skulle ha förfarit oriktigt, om jag med 

 en sådan skog föreslagit eller gifvit min medverkan till en framställning om, 

 att vid den då med full fart pågående afverkningen - - fröträd skulle kvar 

 lämnas såsom botemedel för det uppenbarliga äfventyrandet af återväxtt-n. 

 som vi synemän voro fullt ense om att först och främst här konstatera. Jag är 

 nämligen fullkomligt viss om, att utsatta och kvarlämnade fröträd på denna 

 högt belägna, grunda mark skulle ha blåst ner vid första starka blåst insjön 

 Vänern låg på), och då hade man vackert stått där. 



Användandet af fröträd var den första synpunkten för mitt inlägg ; jag 

 skall nu öfvergå till den andra. 



Denna rör sig om frågan 0111 kalhuggning. Det torde vara uppenbart, 

 att man rätteligen icke kan hindra en afverkare att kalafverka ett skogs- 

 bestånd. Man lär emellertid i så fall kunna affordra vederbörande garantier för 

 beredande af återväxt. Härvid har man dock att fästa större afseende vid 

 markem beskaffenhet, än hvad som synes ha blifvit framhållet. På godartad 

 mark, där en skogsodling synes kunna ha framgång, kan man tillåta kal- 

 afverkning, såvida betryggande garantier kunna presteras för skogsodlingens 

 utförande. På annan sämre och mindre lofvande mark kan en sådan kal- 

 afverkning' ej tillåtas. Därför synes det mig, att, när fråga föreligger om 

 kalafverkning på enskild skog, man för frågans rätta bedömande måste taga 

 nödig hänsyn till markens beskaffenhet och dess egenskap att vara lämplig 

 för skogsodling, och icke a priori förkasta densamma. 



Jag anförde nyss exempel på en af mig med biträde af gode män 

 förrättad besiktning och undersökning på en under afverkning varande 

 granskog med grund och bergig jordmån. Just på grund af denna beskaf- 

 fenhet hos jordmånen ansågo vi synemän, att återväxten uppenbarligen af 

 ventyrades, så att afverkningsförbud af sådan anledning ock sedermera kunde 

 komma till stånd — icke direkt med anledning af afverkningssättet. Som 

 bekant tillämpar staten på en hel del af sina skogar kalafverkning med 

 efterföljande skogsodling; under sådana omständigheter borde väl ett dylikt 

 afverkningssätt också kunna tillåtas den enskilde. Ett dylikt förhållande skulle 

 utan tvifvel i sin mån bidraga till att åt dessa skogslagar utvinna den po- 

 pularitet, som man med desamma dock först och sist åsyftat. 



Erhard R. Björklund. 



