84 NILS SVLVÉN. 



nämligen här om det tvåbyggarskap, »som saa skarpt udpraeger sig hos Fu- 

 ruen i alle de arktiske Skove, saavel kontinentale som insulare. Det er for- 

 nemmelig Hantr?eerna, som er renest enkjonnet udviklede og paa en lmist 

 paafaldende og karakteristisk Maade derved, att et saadant Hantrae 

 hvert eneste Aar og paa den overveiende större Flerhed af sine Aars- 

 skud bserer en saerdeles stor Msengde Hanrakler, der ved at falde af 

 efterlader nogne, for Naale blottede Aabninger i Bäret, hvorved dette 

 kommer til att staa igjen som adskilte Krandse af Naale, hvilket seet i 

 nogen Afstand gifver Bäret en tilsyneladende Lighet med Laerkegranens. 

 Hantraeernes Grene er som oftest ogsaa smaekrere, laengere og mere 

 nedboiede eller horizontalt udspa;rrede. Undertiden bemaerker man at et 

 Hantrae i yngre Ålder har baaret Kongler. Den meget hyppige Tilste- 

 devéerelse af Hantneer maa nodvendigvis tages Hensyn til ved Märk- 

 ningen, thi uden dette kunde man vaere uheldig nok til at lade staa 

 igjen som Frotraeer latter Hantnter, noget, som her vilde vsere saa meget 

 uheldigere, hvor Froene, uagtet betydelig lettere end i sydlige Egne, 

 ofte synes at have mindre Evne til at sprede sig ud i en videre Om- 

 kreds end andetsteds.» 



Slutligen må för jämförelse med den lappländska tallen några 

 ord nämnas äfven om den vanliga svenska tallens blomningsförhållanden. 

 Först inträdande honblomning torde hos vår vanliga tall vara så godt 

 som undantagslös regel. I alla de olikartade unga som äldre tallbe- 

 stånd, jag under en resa sistlidne oktober månad besökte i Västergöt- 

 land, Hassle (strax NO. om Mariestad) och å Hökensås häradsallmän- 

 ning (c:a 2,5 mil SV. från Hjo), fann jag alltid tallarna vid fertilitets- 

 ålderns inträde rent honliga. I starkt tätväxande bestånd, närmast jäm- 

 förliga med de från jockmocksskogarna beskrifna med underväxt af un- 

 dertryckta hantallar, befunnos alltid de undertryckta tallplantorna rent 

 sterila, vanligen i utdöende tillstånd. Vår vanliga tall med sin tätare 

 och vidare grenkrona tillåter härvid ej ens uppkomsten i undervegeta- 

 tionen af dessa spensliga, fågrenade hanplantor, som vi allestädes fun- 

 nit i de lappländska tätväxande tallbestånden. Förmågan att frambringa 

 dessa ytterlighetsformer af spenslighet och fågrenighet synes vara något 

 för den lappländska tallformen rent af karaktäristiskt. 



Rena hanträd synas hos vår vanliga tall vara ytterligt sällsynta; 

 dock torde individ med öfvervägande hanblommor liksom äfven individ 

 med öfvervägande honblommor ej så sällan förekomma. Förekomsten af 

 rena han- och rena honträd af tall synes vara särskildt utmärkande för 

 nordligare trakter, kanske speciellt för den lappländska tallformen; åt- 

 minstone torde man kunna säga, att särskildt hanträden norrut tilltaga 



