q6 ARVID NILSSON. 



ett befaradt ovist fiskaliskt tjänstenit hos skogsvårdsstyrelserna samt att lagen 

 ej på nämnvärdt sätt skulle förnärma privatekonomiskt intresse, lade Riks 

 dagen om lagens grundmening ända därhän, att man får afverka precis som 

 man vill, blott man har förmåga att anskaffa säkerhet för »de åtgärder, 

 som för skogsmarkens återställande i skogbärande skick finnas erforderliga». 

 Ej ens detta villkor är oeftergifligt. Allt afverkningsförbud, som lagen 

 föreskrifvit, låter den upphäfvas af dylik säkerhet, hvars anskaffande så- 

 lunda, oafsedt synekostnader och eventuellt äfven rättegångskostnader, kan 

 anses vara det enda »straff», som den nya lagen ifrågasätter åt den försum- 

 lige. Har han hunnit göra afverkningen fullständig, innan ingrepp göres 

 från lagens sida, behöfver han ej ens ställa säkerhet, om han efter laga 

 syn, såsom fallet väl alltid är, är villig och sedermera visar sig kunna göra, 

 hvad skogssvårdstyrelsen lagligen önskar. Förklarar han sig före laga syn 

 villig att på behörigt sätt sörja för återväxten, torde han ej kunna drabbas 

 af någon annan kostnad än kulturkostnaden. Den öfverenskommelse, som 

 blir en följd af laga synen, kan ju i sak ej innefatta annat, än att han för- 

 klarar sig villig att på behörigt sätt sörja för återväxten. Har han före laga 

 synen gifvit sådant löfte, kan han ju ej drabbas af någon del i synekostna 

 den, ty synen behöfves ju i dylikt fall ej för att framkalla det sakliga resul- 

 tat, som den främst åsyftar. Försummelsen gentemot lagen framträder ju i 

 så fall först, när öfverenskomna åtgärder blifvit eftersatta. 



Men detta innebär ju, att lagen fastslår såsom berättigadt, att man i 

 hvilka fall som helst sörjer för återväxt uteslutande genom skogsodling. Ett 

 villkor skulle visserligen, såsom nyss nämnts, i vissa fall uppställas, nämligen 

 att garanti för kulturkostnaderna skulle anskaffas. Detta kan man väl 

 knappt annat än i undantagsfall kalla för ett villkor, då Riksdagen själf sörjt 

 för att denna garanti beständigt finnes där genom att förpliktelserna i skogs 

 odlingsafseende ålagts förutom den nuvarande äfven alla följande ägare till 

 den mark det gäller. Betraktar man dessutom hvilken stor och kostsam 

 procedur, som enligt lagen skall föregå den tidpunkt, då den skyldige be- 

 höfver ställa borgen, framstår lagen med all önskvärd tydlighet, i hufvud- 

 sak praktiskt taget, såsom en ren skogsodlingslag i landsändar, där skogsod 

 lingsaibete ej är outförbart. 



Denna uppfattning styrkes äfven af följande tillitsfulla uttalanden i denna 

 riktning. 



Den med allt skäl vördade skogsvännen Hugo Tamm, ordförande i det 

 särskilda riksdagsutskott, som behandlade förslaget till lagen, yttrade under 

 debatten i Första kammaren i afsikt att upplysa om lagens innebörd, att 

 lagen begränsar sin räckvidd till den period, som ligger mellan afverk- 

 ningen och den tidpunkt, då återväxten är tryggad — lämnande afverknings- 

 sätt in // afverkningsmängd fritt lill skogsägarens skön.-. Dåvarande chefen för 

 jordbruksdepartementet, statsrådet Odelberg, yttrade vid behandlingen af 

 lagens § i i Andra kammaren, förordande utskottets förslag, följande: »För 

 öfrigt inskränkes den enskildes dispositionsrätt öfver skogen ofantligt litet 

 genom den föreslagna lagen. Skogsägaren har fullständig tätt att fritt handskas 

 med skogen och däraf taga den vinst, han kan finna för godt, allt efter de 

 olika lokala förhållandena — han äger hugga julgranar, kvastkäppar, pitprops 

 eller sågstockar, blott han sörjer för att den generation, som kommer efter 

 honom, också må kunna göra det.» 



