OM SKOGSVARDSSTYRELSERNAS VKRKSAMHET. ()7 



Herrar |ansson i Saxhyttan och Lundell reserverade sig, vid behandlingen 

 i särskilda riksdagsutskottet af förslaget till förevarande lag, emot bestäm 

 melserna om afverkningsförbud, enär enligt deras förmenande anspråken på 

 återväxt voro till fullo tillgodosedda utan dessa bestämmelser. Härtill hade 

 de föranledts däraf, att skyldigheten att sörja för återväxt ålagts såväl afverk 

 ningsrättsinnehafvare som vid afverkningen befintlig och efterföljande mark 

 ägare. - - Det skulle sålunda beständigt finnas en person att affordra för 

 stimmade åtgärder för återväxten. Om denna uppfattning blifvit lag, hade 

 lagen förvisso blifvit en skogsodlingslag i ännu vidsträcktare mening, men de 

 sakliga skäl, som anfördes emot deras uppfattning, synes mig hafva fått en 

 synnerligen oansenlig motsvarighet i lagens ordalydelse. Dessa skäl torde 

 hafva varit dels Riksdagens mening, att det orätta skulle ligga uti själfva ut- 

 lörandet af afverkningen, hvarför afverkningsrättsinnehafvaren, där skog upp 

 låtits under afverkningsrätt, i främsta rummet skulle göras ansvarig för åter 

 växten, dels svårigheten att i mindre befolkade större skogstrakter sörja för 

 återväxt genom skogsodling i stor utsträckning, dels afsikten att försöka åstad- 

 komma hänsyn till återväxten vid själfva afverkningen genom kvarlämnandc 

 af fröträd e. d. samt dels fördelarna af afverkningsförbud såsom påtryck 

 ningsmedel för att få fram garanti för kulturkostnader, där sådan garanti 

 kunde anses erforderlig. Dessa motskäl angifvas dels i Riksdagens skrifvelse 

 till Kungl. Maj:t den 22 maj 1903 och dels i anföranden af framskjutna 

 ledamöter i det särskilda utskottet vid debatten om lagen i riksdagen. 



I Riksdagens skrifvelse heter det å sid. 4: »Till fullo delande den af högsta 

 domstolen uttalade uppfattning, att den, som ötverträdt lagens föreskrifter, 

 bör drabbas af de för öfverträdelsen stadgade påföljder och att således, då 

 vanskötsel af skogsmark ägt rum, den, som låtit vanskötseln komma sig till 

 last, skall vara pliktig att vidtaga de åtgärder, som för återväxtens betryg 

 gande äro erforderliga, har Riksdagen låtit denna grundsats främst erhålla 

 sitt uttryck i nämnda paragraf. Men af praktiska skäl och med hänsyn till 

 angelägenheten däraf, att lagen varder i möjligaste måtto effektiv, har Riks 

 dagen tillika funnit nödvändigt, att, för den händelse af ägare afverknings- 

 rätt upplåtits till annan och denne gjort sig skyldig till vanskötsel, jämväl 

 ägare — den som meddelat upplåtelsen eller hans efterträdare i rätten till 

 fastigheten — blifver ansvarig för att sådana åtgärder vidtagas.» I praktiken 

 ter sig emellertid denna sak något annorlunda, enär vid upplåtelse af af- 

 verkningsrätt köparen i allmänhet förbehåller sig, att markägaren skall sörja 

 för återväxten. Därvid torde det väl vara mest öfverensstämande med lag 

 stiftarnas mening, att detta aftal respekteras, då syftet är enbart återväxt. 

 Endast i de fall, då markägaren ej åtagit sig sörja för återväxten samt då 

 det af praktiska skäl är lämpligare att trots dylikt åtagande af markägaren 

 hänvända sig till afverkningsrättsinnehafvaren, torde ingripandet böra riktas 

 mot den senare. Riksdagens och högsta domstolens mening i fråga om det 

 straffbara i delta fall synes mig dock litet svårfattlig. Den, som säljer en 

 skog till total afverkning, må väl hafva gjort sig skyldig till samma försum- 

 melse som köparen - afverkaren. I mitt tycke är säljarens försummelse 

 mycket större, enär han i egenskap af ägare har mera än tillfälligt intresse om 

 skogen, då det däremot är för afverkningsrättsinnehafvaren af mindre bety 

 delse, om det blir tall-, gran- eller björkåterväxt eller om det blir 3,000 eller 

 5,000 st. växande plantor per hektar efter afverkningen. Att skogsvårdsstv- 



