(|<S ARVID NILSSON. 



relsen har frihet att vända sig antingen till afverkaren eller ägaren, är ju 

 emellertid af praktiskt värde i många fall. 



Herr Karl Staaff yttrade vid debatten om utskottets förslag bl. a.: »Det 

 har af ett par reservanter ifrågasatts, att i denna lag all förbudsrätt skulle 

 helt och hållet upphöra och bortfalla. Efter min öfvertygelse skulle detta 

 vara detsamma som att beröfva lagen all verkan, åtminstone att beröfva den 

 all verkan i de fall, då lagen vore som allra mest behöfiig och nödvändig. 

 ty i själfva verket vore detta detsamma som att helt och hållet bortkasta 

 omsorgen om den naturliga återväxten, som väl dock är den lättaste o< h 

 billigaste återväxten och den enda återväxt, som för vidsträckta trakter — åt- 

 minstone i norra delarna af vårt land — är möjlig och sannolik. Skulle 

 man helt och hållet öfverlämna åt ägaren att sörja för återväxten på det 

 satt, han bäst behagar, och att afverka huru stora arealer och vidder han 

 behagar, mot det att han blott säger: »jag sår sedan eller planterar», äfven 

 då man kan inse, att det är orimligt, att han skall göra det, eller hafva råd 

 att göra det, då vore det i själfva verket detsamma, som att stifta en lag, 

 hvilken, såsom redan vid ett föregående tillfälle i fråga om en likartad lag- 

 stiftning, sades, i en del fall med naturnödvändighet skulle komma att föra 

 till expropriation af de enskilda ödelagda vidderna.» 



På tal om påföljder af förseelser mot lagen yttrade herr Hugo Tamm i 

 första kammaren, att särskilda utskottets förslag vore hämtadt ur ett utskotts- 

 utlåtande i enahanda ärende från 1874 års Riksdag, där det heter: »Ett 

 åläggande af återplanteringsskyldighet, som för öfrigt i de norra landsdelarna 

 skulle stöta på oöfvervinneliga praktiska svårigheter, vore ett ingrepp i ägan- 

 derätten, hvars yttersta konsekvens vore expropriation. Fridlysningen vore 

 däremot endast ett uppskof af nyttjanderättens utöfning, och denna princip 

 ägde i vårt land icke blott urminnes häfd utan ock stöd i gällande lagstift- 

 ning rörande allmänningar. I öfverensstämmelse med dessa åsikter utarbe- 

 tade utskottet ett förslag till förordning i ämnet, enligt hvilket, därest vid 

 afverkning af skog å egentlig skogsmark jordens innehafvare icke droge för- 

 sorg om för återväxt erforderliga åtgärder, Konungens befallningshafvande 

 ägde att ej allenast, med utsättande af de åtgärder, som för ändamålet an 

 såges erforderliga, vid vite ålägga jordens innehafvare att dessa åtgärder inom 

 viss tid fullborda, utan ock, om så pröfvades nödigt, ställa den återstående 

 skogen eller viss del däraf vid vite under förbud.-» Vidare yttrade herr Tamm: 

 »De nu föreslagna påföljderna äro faktiskt endast två, den ena att skogs - 

 vårdsstyrelsen verkställer nödiga åtgärder på den försumliges bekostnad, den 

 andra att i vissa nödvändiga fall förbud mot afverkning utfärdas för att skydda 

 skogens ödeläggande.» 



Dessa yttranden, som afse att förklara betydelsen af lagens afverknings 

 förbud och hvilka sålunda skulle gifva besked om hvilken hänsyn till åter- 

 växten vid själfva afverkningen man med stöd af lagen kan framtvinga, gifva 

 emellertid ej stöd för att lagen, praktiskt taget, i hufvudsak skulle vara annat 

 än en skogsodlingslag, där skogsodling är möjlig att utföra i större skala. 

 De måste ju alltid jämställas med föreskrifterna i § 6. Denna § inrymmer ju ej 

 alls någon tanke på hänsyn till återväxt vid själfva afverkningen. 



Detta förhindrar ju emellertid ej, att dessa förbudsstadganden äro af prak- 

 tiskt värde, äfven i andra orter än där skogsodling ej kan utföras i större 

 utsträckning. Skogsvårdsstyrelsen kan ju med stöd af dem till återväxtens 



