OM SKOGSVÅRDSSTVRIil.SERNAS VERKSAMHET. 99 



förmån modifiera storafverkningar, som ulföras af sådana, som ej kunna ställa 

 borgen. I praktiken afser detta förbudsstadgande sålunda i »skogsodlings 

 områdena» företrädesvis de skogsegendomshandlare, som äro fattiga. Man 

 kan sålunda härvid ej tala om likhet inför lag. Att arrangera en längre 

 rättslig procedur för att få fram en borgensförbindelse af den, hvarom man 

 på förhand vet, att han kan anskaffa sådan, kan ju ej vara lämpligt. - - Det 

 är ju ej nödvändigt för att nå det sakliga resultatet: skogsodling. Resultatet 

 nås ju ändå med säkerhet tillfölje bestämmelserna om markägares medan 

 svårighet. 



En sak som i samband härmed bör dragas under diskussion, är i hvilket 

 förhållande anspråken på återväxt stå till stadgandena i § 114 af utsöknings- 

 lagen Det torde möjligen kunna sättas i fråga, att fordringar af ifrågava 

 rande slag, som vid en exekutiv försäljning af egendom ej före köpeskillin 

 gens erläggande gjorts gällande, skulle genom sådan försäljning förlora 

 i värde på grund af nämnda lagparagraf, som säger: >Då köpeskillingen 

 blifvit gulden, vare egendomen i köparens hand fri från ränta, utskyld eller 

 annan lör egendomen utgåenda afgift, som före försäljningsdagen till betal- 

 ning förfallit, så ock från annan förre ägarens gäld, där ej köparen gälden 

 Sfverlagit. Sannolikt torde väl bestämmelserna om ägares ansvar för åter- 

 växten hafva kraft utöfver nyssnämnda § i utsökningslagen, då skogsvårds- 

 styrelse har samma rätt mot markägare, när helst angreppet göres. Försik- 

 tigheten torde väl emellertid bjuda, att styrelse, när den har kännedom om 

 förestående exekutiv försäljning af skogsmark, där anspråk på återväxt återstå, 

 till auktionsförrättaren lämnar meddelande om sådan fordran. 



Vid arbetet med tillämpningen af denna skogslagstiftnings fiskaliska gren 

 synes en tolkning af lagens mening därhän, att den blir en skogsodlingslag, 

 ytterligare önskvärd genom den sväfvande ordalydelse, som gifvits åt det 

 grunduttryck i § 1, hvarpå hela lagstiftningen hvilar, nämligen att återväxten 

 ej får utan ansvarspåföljd » uppenbarligen åfoentyras*. Detta uttryck torde, 

 främst genom ordet »uppenbarligen* , gifvetvis förorsaka mången hänsynsfull 

 syneförrättare hufvudbry genom tillvaron af vidsträckta likåldriga föryngringar, 

 uppkomna utan fröträd, och därigenom att inom vidsträckta områden mycket 

 gamla kalmarker saknas. 



I sin förutnämnda skrifvelse har Riksdagen uppsatt »såsom villkor för 

 vederbörande myndigheters befogenhet att inskrida, att skogens återväxt 'uppen- 

 barligen' äfventyras, d. v. s. att myndigheterna icke äga inskrida förr än det 

 rent objektivt sedt för alla dem, som besitta något omdöme i förevarande 

 afseende, är påtagligt, att vanskötsel föreligger». Om denna vanskötsel på- 

 pekar Riksdagen vidare, att den kan vara af både positiv och negativ art. 

 Vidare tillägger Riksdagen härom: »I hvarje fall måste det förfarande, som 

 skall hafva ägt rum, för alt de påföljder, denna lag stadgar, skola inträda, 

 kunna betecknas såsom vanskötsel, med afseende hvarpå Riksdagen användt 

 den ordställning, att ordet > vanskötsel» kommit att omfatta hvarje uppenbart 

 äfventyrande af återväxten». Af dessa Riksdagens uttalanden får man ej 

 mycken klarhet om lagens mening. 



En verklig definition å uttrycket »uppenbarligen äfventyrad återväxt 

 måste till sina väsentliga delar uttryckas negativt, d. v. s. ytterst utmynna 

 i satsen, att där återväxt ej är att förvänta inom rimlig ti<l är lagen till- 

 lämplig. 



