lOO ARVIH NILSSON. 



Den nuvarande lagen söker sålunda att finna en gräns nedåt för om- 

 fånget af den hänsyn till återväxten, som är erforderlig vid afvcrkning, för 

 att återväxten skall vara betryggad. Den begär alltså strängt taget, att en 

 syneman skall något så när bestämma det minsta antal fröträd, som erfordras 

 vid trakthygge, och den minsta storlek, ett trakthygge utan fröträd men med 

 fröbar omgifning får hafva, och det största tillåtliga ingreppet i en blädnings- 

 skog, för att återväxten skall komma inom rimlig tid, ett begrepp, som ännu 

 ej vunnit någon fix definition. Det svårlösliga uti denna uppgift är uppen- 

 bart för en hvar, som haft med skog att göra. När detta stadgande är så sväf- 

 vande, vore det ju vid tillämpningen säkrast att för undgående af misstag ställa 

 sig helt och hållet i efterhand och begära återväxt, där sådan ej infinner sig. 



Detta uttryck uppenbarligen äfoentyras skulle enligt mitt förmenande vara 

 lämpligt ersätta med något rent positivt, gående ut på att vid själfva afverk 

 ningen hänsyn skall tagas till återväxten på för olika orter praktiskt lämpligt 

 sätt, där påtagliga skäl för motsatsen ej föreligga, att, där själfsådd påräknas, 

 vid lämplig tid ändamålsenliga markberedningar skola företagas samt att di- 

 rekta skogsodlingsabeten skola utföras inom viss tid, där sådana uppenbar- 

 ligen behöfvas för att erhålla en skyndsam återväxt, d. v. s. där man ej tagit 

 vederbörlig hänsyn till själfsådd vid afverkningen eller där de åtgärder för 

 återväxten, som gjorts vid afverkningen, ej visat sig nöjaktigt verksamma 

 inom viss tid. 



Dylika bestämmelser voro visserligen snäfvare än dem, som kunna in- 

 begripas i uttrycket »uppenbarligen äfventyras», men då det är praktiskt 

 taget omöjligt att ens tillnärmelsevis fastslå de gränser, som de nuvarande 

 bestämmelserna åsyfta, är det väl rätt att begära från praktisk synpunkt skälig 

 \ii till återväxten. 



Bestämmelserna rörande hänsynen till återväxten vid själfva afverknin- 

 gen äro nu inom vidsträckta trakter, praktiskt taget, blott skenbestämmelser. 

 Lagens § (> bör därför ändras därhän, att meddeladt afverkningsförbud ej 

 alltid kan upphäfvas. Afverkning af fröträd eller vid blädning för återväxtens 

 skull kvarlämnade trädgrupper, eller af sådan skog, som afser att rimligt 

 begränsa sammanhängande kalafverkningar, böra väl verksamt förbjudas för 

 viss tid i de fall, då annat förfarande ej är från återväxtsynpunkt försvarligt. 



Det skäl, som Riksdagen åberopat för införandet i lagen af nuvarande 

 § 6, är förnämligast hänsyn till den ekonomiska förlust, en afverkare kan 

 lida genom afverkningsförbudet. Detta skäl torde väl, ej vara hållbart, sedan 

 det en gång blifvit allmänt bekant, att en skogslag finnes till då det är fråga 

 endast om förbud under viss tid (8 — 15 år) för afverkning af den virkes 

 kvantitet, som behöfver kvarhållas för återväxtens skull. En del af de skogs- 

 köp, som gjorts i verklig okunnighet om lagen, borde ju moraliskt sedt hafva 

 rätt att påräkna förbarmande i detta hänseende, d. v. s. sådana köp, som 

 gjorts före lagens ikraftträdande, men något offer måste ju alltid en skogslag- 

 stiftning föra med sig, och offret torde ej kunna anses vara stort i detta fall, i 

 all synnerhet om man jämför det med orsakerna till anspråken därpå. Se- 

 dan lagen trädt i kraft, har ju hvarje skogsköpare rätt att få besked om hvad 

 som är orätt. 



En förändring af lagen i ofvan föreslagna riktning torde väl ej kunna 

 anses opåkallad, om styrelserna, såsom nu är fallet, förbjudas att gå brösta 

 gänges tillväga, där det ej är från praktisk synpunkt nödvändigt. 



