OM SKOGSVÅRDSSTYRELSERNAS VERKSAMHET. IO9 



om skogsvård, som förutnämnda skogsvårdsbehof delvis innebär, är enligt 

 min tanke fullt öfvertygande bevis för att skogsvårdsstyrelserna i alla stor- 

 skogslänen hafva uppenbart för litel pengar. Att dessa pengar nu till en 

 början ej äro helt och hållet disponerade, är ju särdeles välbetänkt. En 

 så stor verksamhet, som skogsvårdsstyrelsernas framdeles blir, gynnas säker- 

 ligen mest utaf att den ej utvecklas hastigare, än att det är möjligt hand- 

 hafva den på ändamålsenligt sätt. Noga bör äfven öfvervägas, huru stora bidrag 

 olika slag af skogsvårdsarbeten skola hafva för att komma till stånd i önsk- 

 värd omfattning. Det är under alla förhållanden ofrånkommeligt konstateradt, 

 att skogsvårdsarbeten finnas att utföra för ett flertal millioner å enskildes 

 marker i de stora skogslänen, samt att de i förhållande till detta antal 

 millioner små skogsvårdsafgifterna enligt lagstiftarnas mening skola användas 

 för att sätta i gång dylika arbeten. I en nära belägen framtid torde därför 

 mycket stegrade anspråk ställas på skogsvårdskassorna. 



En förskjutning i skogsvårdsafgifternas fördelning kan ej vara rättvis 

 under annan förutsättning, än att de på några håll skulle vara för stora. Men 

 då de nu i stället äro så väl behöfliga öfverallt, saknas motivet för en 

 sådan förskjutning. 



I mitt tycke är det mest tillrådligt, att skogsvårdsintresserade ena sig 

 om att söka skaffa skogsvårdsstyrelserna större skogsvårdsafgifter. De nu- 

 varande skogsvårdsafgifterna betraktas ju allmänt såsom oansenliga af dem, 

 som betala de större andelarna däraf. Någon afsevärd motvilja skulle det 

 säkerligen ej möta, om dessa afgifter sattes något högre. Det goda ända- 

 målet med dessa pengar gör, att de lämnas med godt hjärta, om skogsvårds- 

 styrelserna, som hafva pengarna om hand, sköta dem på ändamålsenligt sätt, 

 och den tiden är väl ej aflägsen, då så blir förhållandet öfverallt. En höjning 

 af skogsvårdsafgifterna i banco torde vara mera än väl behöflig. Ifrågasättas 

 kan äfven, huruvida ej export af rundvirke, d. v. s. oförädladt virke, borde 

 beskattas hårdare än annat virke till förmän för vår trävaruindustri. En 

 utsträckning af skogsvårdsafgifternas verkningskrets till allt virke, som af- 

 verkas i annat syfte än till skogsägarens husbehof (ej industriella d:o) vore 

 väl äfven rättvis. Många län hafva ju stor afverkning för pappers-, jäm- 

 ra, fl. industrier, som under nuvarande förhållanden ej blifva inkomstbringande 

 för resp. skogsvårdsstyrelser. Dessa län blifva sålunda lidande på grund 

 däraf, att just exportvirlset belagts med skogsvårdsafgift. Behörig kontroll 

 öfver på dylikt sätt utsträckt uppbörd af skogsvårdsafgifter kan ju erhållas 

 genom anlitande af samma deklarationsprincip, som lagts till grund för 

 annan beskattning. 



Det torde väl äfven vara välbetänkt att nu, medan vi ännu hafva stora 

 afverkningar, arbeta för att få så stora intäkter som möjligt af afverkningarna 

 på det nu påbörjade och erkända sättet: genom beskattning af afverkningarna. 

 Allmän är ju numera den tron, att vi i fråga om afverkningskvantiteten på 

 de flesta håll passerat det måttfulla. Således måste vi i en framtid emotse 

 en minskning i skogsvårdsstyrelsernas inkomster på den ifrågavarande vägen. 



Såsom tillägg till och delvis såsom erinringar emot hvad jägm. K. yttrat 

 i detta ämne beder jag att såsom en sammanfattning af det föregående få 

 uttala följande önskemål: 



