OM LÄNSALLMANNINGARS WLDANDE. II3 



missuppfattning ej gifva anledning till att skogsägarna inom länet för all 

 framtid skola bota derför genom uteblifna skogsvårdsbidrag. 



Att pengarna ännu ej på de flesta håll tillfullo disponerats, har, såsom 

 jag i den andra uppsatsen antydt, äfven sina förklarliga och välbetänkta 

 skäl och beder jag att, beträffande frågan om behofvet af skogsvårdsafgifter, 

 få hänvisa till denna andra uppsats. 



Den tanke, som legat till gruud för i8g6 års skogskommittés förslag om 

 skogsvårdsafgifter, framgår af kommitténs utlåtande, där det å sid. 126 står 

 skrifvet som följer: »Däremot synes det kommittén bäst öfverenssiärnma 

 med rättvisans fordringar, att de skogsvårdsafgifter, som erlagts för virke 

 afverkadt inom en ort, komma samma orts skogshushållning till godo», och å 

 sid. 104 i utlåtandet om den nya skogslagstiftningen från det särskilda riks- 

 dagsutskott, hvars förslag till lagstiftning blef antaget, står skrifvet, alt ut- 

 skottet gillat denna kommitténs uppfattning. Hur en sådan uppfattning kan 

 betecknas såsom föråldrad eller »paradoxal» synes mig gåtfullt. Jag kan näm- 

 ligen ej fatta, huru jägm. Svensson kan ifrågasätta, att t. ex. en jämtlänning 

 skall drabbas af hallänningars forntida försyndelser mera än en norrbottning, 

 västerbottning, gottlänning eller särnabo. Skogsvårdsafgifter tagas ju ej ur 

 alla delar af landet. Äfven om så vore fallet, torde det väl ej vara ratt, 

 att skogsägare i den ena landsändan skulle betungas mera af begångna fel- 

 steg i andra trakter än skogsägare i dessa senare trakter. 



Att skaffa återväxt på gamla kalmarker i skogfattiga län, är ju såsom 

 jägm. S. själf säger, dels ett lokalintresse och dels ett riksintresse, hvilka in- 

 tressen sålunda väl rätteligen böra tillgodoses af anslag dels från respektive 

 landsting och hushållningssällskap, dels från staten, då skogsvårdsstyrelses 

 inkomster i annan form påtagligen äro för knappa. Den skogsafkastning, 

 som är gemensam lör hela riket och för alla innebyggare, d. v. s. stats- 

 skogarnas, borde väl därför komma i fråga i främsta rummet vid de gamla 

 kalmarkernas skogsodling i de skogfattiga länen. Statsanslaget till skogsod- 

 lingens befrämjande bör sålunda enligt min mening ökas i mån af behof 

 för de kalmarksrika länens räkning och uteslutande anvisas åt dem. 



Bortser man från dessa gamla kalmarker, hvilket man härvid rätteligen 

 bör göra, äro de stora skogslänen ej häller afundsvärdt rika, såsom framgår 

 af nedanstående tablå. Då det är tal om bristande skogsvårdsafgifter i 

 vissa län och skogsvårdsafgifter från ett län rättvisligen ej kunna ifrågakomma 

 till arbeten i ett annat län, torde skogsvårdsstyrelsernas tillgångar i olika län 

 jämföras efter inkomsterna pr hektar skogbärande mark. Man har ju att 

 vid sådan jämförelse främst fråga sig, i hvad mån bestämmelsen om beläg- 

 gandet af just tw/iortvnket med skogsvårdsafgifter drabbat de län, hvars af- 

 verkning i ännu högre grad än storskogslänens gå till husbehof och till icke 

 virkesexporterande industrier, samt i hvad mån bristande exportafgifter i 

 dessa län ersatts af inkomster i annan form. 



Af denna tablå framgår, att just de län, som halva de största kalmar- 

 kerna, genom den reglerande fördelningen af statsanslagen till skogsvårds- 

 styrelsernas verksamhet och skogsodlingens befrämjande samt genom anslag 

 från resp. hushållningssällskap och landsting hafva erhållit afsevärdt stora 

 inkomster. Enligt vår officiella statistik intaga de mest skogfattiga länen 

 följande ordning i fråga om tillgång å kalmarker i procent af total areal ut- 

 mark: Hallands, Göteborgs och Bohus, Kronobergs, Jönköpings, Blekinge, 



