OM LANSALLMANNINGARS BILDANDE. I 1 5 



pad i olika län. Från samma synpunkt kunde enahanda anspråk göra sig 

 gällande i fråga om egendoms husbehofsvirke, men det torde gifvetvis möta 

 oskäliga svårigheter att pålägga skogsägare deklarationsplikt ifråga om hus- 

 behofsafverkning, Därtill kommer, att de ytvidder mark, husbehofsskogen 

 erfordrar, i allmänhet torde vara alltför små, för att skogsvårdsåtgärderna 

 inom dem skola kunna blifva drygare än genomsnittsskogsägaren mäktar 

 utföra. Häraf följer också med nödvändighet, att man vid jämförelse mellan 

 olika läns inkomster i form af skogsvårdsafgifter bör för hvarje ytenhet öppen 

 jord fråndraga en viss areal skogsmark, af Sedd för produktion af husbehofsvirke, om 

 jämförelsen skall blifva fullt riktig. 



Markfövrärf med tillhjälp af skogsvårdseifgifter torde vara från principiell 

 synpunkt olämpliga, enär de stå i direkt strid med skogsvårdsafgifternas 

 syfte, i den mån dessa förvärf utsträckas till andra marker än sådana, som 

 från flera håll ifrågasatts för erhållande af mönsterskogsbruk eller för skogs- 

 vårdsförsök. Skogsvårdsafgifterna äro ju, såsom förut nämnts, i första hand 

 till för att sätta skogsvårdsarbeten i gång medelst bidrag och böra väl 

 därför komma i fråga för andra ändamål först, när hufvudsyftet är uppnådt. 



Uti ifrågavarande Riksdagens skrifvelse omförmäles visserligen såsom ett 

 hufvudskäl för sådant markförvärf, att ungskogen i det allmännas hand 

 skulle beredas ett bättre skydd än i enskildes ägo. Men detta skäl torde 

 vara berättigadt endast under den förutsättningen, att man ej har en ung- 

 skogslag och att upplysning om den ekonomiska tillväxten i ungskogarna 

 saknas samt att pengarna ej hafva användning till annat skogsvårdsändamål. 

 En lagstiftning, som bereder lämpligt skydd för ungskogar, ligger väl ej 

 utom sannolikhetens gränser. Då de kulturskogar, vi nu draga upp, om 

 20 — 25 år börja få afverkningsvärde, finnes förvisso äfven praktisk kunskap 

 bland skogsägare om tillväxtförhållandena i våra ungskogar. Behörigt skydd 

 för ungskogarna kan sålunda frambringas med tillhjälp af mycket mindre 

 pengar än genom att köpa själfva marken och lämpligt torde väl vara att 

 anlita dessa billigare sätt. Utan markinköp finge man dessutom genom 

 skogsvårdsafgifterna, förbrukade i dessas ursprungliga syfte, mycket större 

 ungskogar och skogs vårdsål gärder till stånd. Rättare är väl dock i fråga 

 om de gamla sammanhängande vidsträckta ljunghedarna, att staten, som har 

 en organiserad skogsförvaltning, köper dessa väl antagligen billiga marker 

 och tager den framtida afkastningen af dem själf i stället för att bekosta 

 större delen af dessas skogsodling, utan annan än indirekt nytta däraf i 

 framtiden. Men då behöfva ju ej skogsvårdsafgifterna sitta emellan. 



När jägm. Svensson förordar en kontrollerande centralmyndighet öfver 

 skogsvårdsstyrelserna, därtill gifvetvis föranledd af de olika normer för 

 sin verksamhet, som olika styrelser antagit, befarar jag, att jägm. S. för- 

 växlar behofvet af kontroll med behofvet af förtydligande af den nuvarande 

 lagen. Första orsaken till olikheterna i styrelsernas verksamhet måste na- 

 turligtvis vara att söka uti lagen själf, som det ju är påfallande nödvändigt 

 att få förbättrad. 



Jägm. S:s förslag, att den föreslagna kontrollerande myndigheten skulle 

 genom större skogsvårdsafgifter premiera de skogS7)årdsstyrelser, som mest t effek- 

 tivt t tillämpa den nuvarande lagen, synes mig hvila på stor okunnighet om den 

 nya skogslagstiftningens innebörd. Riksdagen har ju otvetydigt befallt, att 

 tillämpningen af den fiskaliska grenen af den nya skogslagstiftningen, d. v. s. 



